J53_ 
Ned mod Internodiets Basis svulmer Axen jæVnt ög 
iiaar sin største Tykkelse noget over nodus for atter at 
aftage mod denne. I Knuden ere Sclerenchympartierne fuld- 
kommen collenchymatiske — hele Væggen lige ind til de 
smaa uregelmæssige lumina (Tab. III. Fig. 2 B) farves violet 
med Chlorzinkjod. 
De chlorophylførende Celler ligne »Stænglens«, men ere 
tilstede i ringere Antal. Bastbelægningerne have tynde 
collenchymatiske Vægge og af Veddet giver neppe mere end 
de faa (4 — 5) Kar Phloroglucinreaktion. Marven er huul, 
bygget af store, ofte .plasmaførende Celler med hvide glind- 
sende Vægge. 
b. Med CoUenchym hele »Stænglen« rundt. 
Polygonum s p. Barken under den meget tykvæggede 
Epiderm bestaaer yderst ^f faa Rækker lange Celler med 
collenchymatiske Vægge, nogle — i Reglen i lodrette Rækker 
— føre oxalsurKalk; derpaa korterp, videre, tangentialt strakte 
Celler ind til en sluttet, 2 Rækker tyk Sclerenchymskede. 
Basten er svagt udviklet i Forhold til Veddet med dets 
store Ring- og Skruekar. Det danner i Forbindelse med et 
kariøst Interfasciculærved et bredt Bælte om den af store 
isodiametriske Celler byggede Marv, der ligesom Barken har 
Rækker af Celler med morgençtjerneformede Krystalmasser 
af oxalsur Kalk og tillige lange, smalle, garvesyreførende 
Gange. I Midten er Stænglen huul. 
Axeknuden findes over nodus som en jævnt tiltagende 
Udvidelse af Axen. Barken er Collenchym med Intercellu- 
larrum. De Celler, som danne Sclerenchymringen i den 
øvrige Stængel, findes ogsaa her, men ufortykkede« I Kar- 
bundterne er Alt med Undtagelse af Karrene tyndvægget. 
Marvcellerne meget store; Stængelen ikke huul. Mængden 
af oxalsur Kalk culminerer i et vandnet Bælte i nodus. 
Mercurialis perennis. Stænglen er firkantet, de 2 
modstaaende Kanter afrundede, de 2 andre med frem- 
springende Ribbe (Tab. I. Fig. 5), dannet af collenchymatisk 
