191 
skrive saaledes , at man kan være i Tvivl om man kan finde en 
Feil hos dem eller ikke. Mig forekommer det i Overensstemmelse 
hermed at være en Trivialitet at vilîe sige, at en Mand ikke skriver 
feilfrit. Angaaende »Talemaaden« »langtfra ikke« , daskai jeg heller 
ikke forsvare den , skjøndt der kunde gives den et bedre Forsvar, 
end det, der i sin Tid blev den til Deel; jeg har brugt den, før den 
voldte den bekjendte store Krig , og denne forekom mig at blive 
ført saa eensidigt og ubilligt som vel muligt, saa at jeg ikke 
saa noget afgjørende For eller Imod : man blev hjertelig kjed 
af hinanden , og Striden endte uden Resultat ligesom hiin mellem 
unge Rask og unge Molbech angaaende det Ord »ur«, en Strid 
der førtes saa hidsigt, at man gav de Herrer Navn af Urhanerne. 
Men da der altsaa ikke er afgjort Noget, hvorfor skulde jeg 
saa skrive anderledes end saa mange Andre, og i ethvert Til- 
fælde: naar det er ^ »Talemaade« , hvorfor skulde man saa ikke 
turde anvende den , naar den ikke kan misforstaaes , og naar den 
ikke strider mod Decorum? 
Det var altsaa blot denne »Talemaade«, der gav mit »Sprog« 
Karakteren »ikke feilfrit« ; thi Anm. kaster sig særligt over mit 
videnskabelige Sprog. Hvad nu angaaer dette og da først Ordet 
»gjennemskinnende« , da er jeg uden Skyld, naar han frembyder sig 
som Utysket »man«, der i Videnskab giver sig af med at »troe«. 
Jeg har ikke bedet ham at troe , hvad jeg skriver , men endnu 
mindre, at han skulde troe, at jeg »mener« lige det Modsatte af 
det jeg skrev. Det er ham selv, der titulerer mit Sprog »viden- 
skabeligt«. Nu vel. Jo mere indgaaende videnskabeligt et Sprog 
føres, jo mere maa det faae Karakteren af det bestemte Fag, jo 
mere maa den, der saaledes som Anm. er groet sammen med det 
lavere Avis-Sprog, komme til at staae fremmed og maabende over- 
for det, eller han maa, hvis han rører ved det, komme tilskade. 
Han giver sig et Udseende , som om han havde nogen Kundskab 
til Naturhistorien, men det er for mig tydehgt, at han ikke kjender 
Videnskabens Elementer; thi da niaatte han vide, at naar man, 
f. E. i Botaniken, har Brug for en bestemt terminus, saa bruger 
man den , saaledes som den , der senest gav Videnskaben en for- 
andret Totalforra . har bragt den igang, og det er værre end ung- 
dommeligt at mene , at en Videnskab kunde vinde ved , at man 
sprogligt og i det Enkelte vilde lappe paa den i det reent Udvortes. 
I Aaret 1774 udgav Werner en ganske lille Bog (Von den 
äusserlichen Kennzeichen der Fossilien), i hvilken det p. 235 hedder: 
»Es giebt aber verschiedene Grade der Durchsichtigkeit, und ich 
habe folgende fünfe zu der Bestimmung derselben angenommen: 
durchsichtig, halbdurchsichtig, durchscheinend, an den Kanten durch- 
scheinend, und undurchsichtig«. Her viser det sig altsaa, at det 
ikke er i »Fysiken« . i denne Videnskabs særlige Betydning, at 
Ordet er slaaet fast; det er i Mineralogien. Det viser sig dernæst, 
