194 
hauer iæfii grøn lyt. gøniæn ') skynænd« ; og p. 149: »Radaim hetær 
en sten oc han ær, i. lyt swart. gømæn skynændæ«. — Det nyeste 
Tilfælde, nyere end Anmælderens Correctur, finder jeg i Hospitals- 
tidenden, Nr. 16, p. 63, 1 Sp.: »en gjennemskinnende Svulst«, og 
atter smst. Nr. 20 (H. Lehmann) : »medens hiint Overtræk endnu 
var noget tyndt og gjennemskinnende«. 
Lexikalsk taget maatte her være Nok til at afgjøre , at 
»gjennemskinnende.« er brugt af mig ikke blot paa en i Almindelighed 
upaaklagelig Maade, men endogsaa paa en Maade, der for det givne 
Tilfælde var den eneste rigtige, og som ingenlunde kunde substitueres 
ved »halvgjennemsigtig« . Men det mærkes let, at Anm. ikke er 
trykket af Beskedenhed. Han taler om »det danske Sprogs Aand«, 
om »fiin Sands« for Modersmaalet. Er dette nu bare Lirumlarura, 
eller har han virkeligt troet at mene Noget? I sidste Tilfælde kan 
hele ' Indholdet vel reduceres til , at Ordet er et part. præs. med 
kun aktiv Betydning. Det var nu Noget , som enhver nogenlunde 
fremmelig Skoledreng kunde falde paa, og en saadan er da i denne 
Henseende ligesaa berettiget til at tale om Sprog-Aand og finere 
Sands som Anmælderen. Alle de Mænd , der fra Henrik Harpe- 
stræng'-) til idag have brugt Ordet, have altsaa ikke kjendt eller 
forstaaet dets . Brugbarhed og Brug, ere aldrig naaede til Anmælde- 
rens og Skoledrengens fine Sands for Sprog- Aanden ? Nei, nei; det 
vil han end ikke kunne bilde Bønder ind. 
Her turde det vistnok ikke lades udenfor Muligheden, at en 
Ordform, der i Begreb og Betydning i Almindelighed følger en Lovs 
Bydende , kan paafaldende og dog gjennem lange Tider gjøre den 
snurrigste Undtagelse , det tilsyneladende meest urimelige Sidespring 
og saa slaae sig fast i den sære Rétning , saa at Undtagelsen, 
Sidespringet, sluttelig ikke er nogen Undtagelse, ikke er noget 
Sidespring, men er en Fremtoning, der kan konstituere en ny Lov. 
Forsaavidt »gjennemskinnende« med Afgjort hed kan siges at være 
et part. præs. , saa vilde jeg dog ikke uden Kamp fravige den 
Anskuelse, at Ordet tillige maa være noget Andet og at de lexikalske 
Paaviisninger paa det Bestemteste hjemler Brugen. At paavise det 
Existerendes Mulighed kunde saa blive Gjenstand for en særlig Drøf- 
telse , der ikke foreligger her. For Øieblikket vil det maaske ikke 
') »B. genom«. »B« er = et Ms. paa det store kongl. Bibliothek, 
(Thottske Saml.) Nr. 249, Duodez. I Kjøbenhavn høres »gemmen« 
og hos Børn »gemmel«. 
-) Hvorfor ikke gaae tilbage til Romerne? Hos Seneca (Epistul. 
ed. Fickert, p. 655) hedder det: »qui lacernas coloris inprobi 
sumunt, qui perlucentem togam ...» Birgitte Thott (Seneca, 
114de Brev, p. 337) har (1658) dette Sted saaledes : »som bære 
Kapper af seldsomme Farfver, oc Kiorteler af tynd og gien nem - 
skinnende Toy « . 
