2 
bringe deres iagttagelser i overensstemmelse med de meget 
mærkelige fænomener, den vegetative celledeling hos Oedo- 
gonium frembyder. Da nu Strasburger (1. c.) atter i den 
allernyeste tid har undersøgt dette sidste punkt og fremført 
en ny tydning deraf, synes der således at være én grund 
mere til at fremkomme med iagttagelser over sværmsporer- 
nes spiring, og jeg skal derfor tillade mig at forelægge disse 
som et lille bidrag til Oedogoniumslægtens mærkelige livs- 
historie. 
Efter at sværmsporen er anlagt indeni sin modercelle, 
brister denne som bekendt (sé figurerne hos Sachs, Prings- 
heim o. a.) , og cellekroppen, den unge sværmspore, trænger 
sig ud i vandet omgiven af en yderst fin hinde, der ifølge 
Strasburger tilhører modercellehindens inderste lag; samtidig 
begynde cilierne at svinge, og efter adskillige anstrængelser 
lykkes det endelig at slippe ud af fængslet, idet den fine 
hinde udvides mere og mere og tilsidst ikke mere kan skel- 
nes ; sandsynligvis sønderrives den i denne opblødte og meget 
tynde tilstand af den særdeles livlige sværmspore, ti man sér 
hyppig denne med et ryk fare ud af blæren på et stadium, 
da denne ofte er bleven så tynd, at dens kontur kun med 
yderste vanskelighed kan sés. — Hos den af mig undersøgte 
Oedogooium havde sværmsporen^ den almindelige form, var 
grøn undtagen i den ene ende, der som sædvanlig var klar 
og omgivet af ciliekransen. De allerfleste forfattere kalde 
denne ende den forreste og sige om sværmsporen, at den be- 
væger sig fremad. Imidlertid kan man dog gøre den ind- 
vending, at netop denne såkaldte forreste ende, der såvel 
her som hos andre algers sværmsporer kaldes næbet, bliver 
til den fremspirende plantes organisk nedre ende, der jo her 
hos Oedogonium er så særlig udpræget ved sin form. Det 
vilde åbenbart være rigtigere at sige, at sværmsporen svøm- 
mede baglænds og kalde næbet for den bageste ende, — 
hvad forresten også allerede Pringsheim*) har gjort opmærk- 
som på. 
^) Bau u. Bildung der Pflaiizenzelle, pag. 70, aniu. 
