150 
men derimod kan dette ske, naar den er traadt udenfor 
Stængelen, inden den har naaet Jorden. Ligesaa kunne ogsaa 
enkelte sekundære Rødder optræde paa Luftrødderne af de 
til Træstammerne fæstede Former. Ikke sjældent har jeg 
truffet det Særsyn , saavel hos dyrkede som vildtvoxende 
Former, at den sekundære Rod fuldt udviklet vandrede ned 
gjennem Moderrodens Bark , parallelt med Moderaxen *} 
(Fig. 18). 
Røddernes anatomi>ke Bygning (Fig. 11 — 17): Enhver 
Rod staar i umiddelbar Forbindelse med en af Stængelens 
Fibrovasalstrænge. Rodens Bark er altid skarpt adskilt i to 
Lag: et indre, oftest overordentlig storcellet, dannet af meget 
tyndvæggede, parenkymatiske Celler, med større eller mindre 
Intercellulærrum, og et ydre, altid mægtigt Sklerenkym, dannet 
af brune eller næsten sorte, libriforme, porede Celler; dette 
Lag maa have mekanisk Betydning for Roden under dens 
Vandring i Stængelen; i fortyndet Kalilud svulme disse Fibre 
overordentlig stærkt, lægger man Tværsnit i en saadan Op- 
løsning, indsuge Fibrene Vædsken med en saadan Heftighed, 
at Snittene et Øjeblik efter sprænges i flere Stykker. Paa 
den udenfor Stængelen liggende Del af de Rødder, der have 
brudt sig Vej gjennem Stængelens Epidermis, trækker dette 
Lag sig øjeblikkeligt tilbage til en smal indre Zone, saa at 
den oydre Bark« her som ellers ofte hos Monokotylernes 
Rødder indtages af en Cylinder af store, parenkymatiske 
Celler uden Intercellulærrum. 
Epidermis (Fig. 21—36) fremhæver sig strax ved Cel- 
lernes ualmindelige Størrelse, navnlig naar de støde op til 
parenkymatiske Dele af Stængelens Væv. Overfor Karstrænge 
eller fortykkede Celler ere de flade og tykvæggede, men 
overfor parenkymatiske Celler ere de særdeles tyndvæggede 
og i Almindelighed noget udhvælvede; denne Tilbøjelig- 
hed til at hvælve sig ud ad kan undertiden udvikle sig til 
*) Et lignende Forhold træffes i Felge Walpers (Flora 1852 S. 646—47) 
hos Sempervivum Wulffenii og tectorum. 
