157 
Celler; men to Rødder udsprang paa det givne Exemplar 
helt inde ved Stængelens x\xe. 
Fra Udspringet vandre Rødderne i alle Retninger 
i Stængelen. Deres Axe ligger sjælden i samme Plan som 
Stængelens. Enkelte gik opad i skraa Retning, og da Spid- 
sen havde naaet Stængelens yderste Lag, gik den op i 
Bladet (videre kunde disse Rødder ikke forfølges). [En saa- 
dan opadgaaende Retning af Rødderne er ogsaa paavist af 
Kny hos Salix og Populus. Botanische Zeit., 187G, Nr. 23, 
Side 367]. Enkelte gik i liorisontal Retning, men vare 
standsede indenfor Stængelens Epidermis. De fleste drage 
nedad. Under denne Vandring stille Karbundterne dem 
Hindringer i Vejen; de bøje mere eller mindre brat til Side 
for disse, hvilket giver Rødderne forvredne Former, med 
Buler og Knuder. Dette afspejler si^ ogsaa i Vedlegemets 
uregelmæssige, usymmetriske Form paa Tværsnittet. Den 
Vinket, Rødderne danne med Axen , er for de Øvres Ved- 
kommende meget stor; de lavere udspringende danne spidsere 
Vinkler med Axen, og i Rhizomet løbe de omtrent parallelt 
med denne. 
Enkelte af de øvre Rødder mødte Knop-Anlæg paa 
deres Vej udad; de bøjede da brat af i vertikal Retning og 
fortsatte dernæst den først antagne Retning. 
Det er tydeligt at se, at de allerfleste af de i den over- 
jordiske Stængeldel udad vandrende Rødder med Spidsen 
pege henimod den Zone af Stængelen , der ligger tæt over 
eller under Bladets Insertion ; her er Stængelvævet svagest 
og Cuticula tyndest. 
De Rødder, som i den overjordiske Del af Stængelen 
vare brudte gjennem Epidermis, voxede ikke videre gjennem 
Bladskeden, men bevægede sig indenfor denne helt rundt 
om Stængelen. De vare her fladtrykte (tveæggede) og havde for- 
grenet sig; de sekundære Rødder brøde enten frem under en ret 
Vinkel, hvorefter de fortsatte Væxten parallelt med Moder- 
axen, eller de forløb som fuldt fæidige Rødder inde i den 
primære Rods Bark, parallelt med dennes Axe. 
