162 
Cellerne kunne være noget tykvæggede og ganske flade ; kun 
et tyndt Lag af komprimeret Stængelparenkym ligger da 
udenom dem. De kunne hæve sig og danne smaa vorte - 
tormede, encellede Papiller. De kunne endelig, navnlig paa 
den yngre Del af Roden, udvikle sig til lange, 2— o-cellede 
Rodhaar, der trænge ud imellem Stængelens Celler oir vist- 
nok udøve en destruerende Indflydelse paa disse. 
Stængelens Parenkym er rigt paa Stivelse og Inulin - 
krystaller. I de Roden nærmest liggende hele Celler ere 
Stivelsekornene ikke som ellers elliptiske, men noget flaske- 
formede, hvilken Form synes at fremkomme ved en Deling 
af de ældre Korn og en gradvis Opløsning af Stykkerne; i 
samme Cellelag findes endvidere en Mængde af særdeles 
smaa Stivelsekorn, hvilke ikke træffes andet Steds. 
Den frie Del af Roden har bagved Spidsen rigelige, 
lange, encellede Rodhaar, ofte med kloforraede Forgreninger 
i Spidsen. 
Pitcairnia Xanthocalyx. Rødderne udspringe højt 
oppe i den overjordiske Del af Stængelen; den først dannede 
havde sin Spids c. 7 cm. over Jorden. Med en Undtagelse 
løb de parallelt med Stængelens Axe og i lige store ind- 
byrdes Afstande. Deres ældste Del ligger ved den indre 
Grænse af Stængelens »Bark« o: den ydre, parenkymatøse 
Del af Stængelens Væv, hvori der kun hist og her løber et 
Karbundt. Paa Stængelens underjordiske Del opstaa de 
ligeledes dybt inde, men antage her strax en skraa Retniug, 
og Vinkelen mellem Stængelaxe og Rod bliver større, jo 
længere nede i Jorden de udspringe; de forlade her hurtigt 
Stængelen. 
En Rod havde forladt Stængelen over Jorden og var 
vandret helt rundt om denne indenfor Bladskeden; den for- 
grenede sig stærkt, hvilket ogsaa var Tilfældet med flere 
Rødder paa den øvre Del al Rhizomet, hvilke endnu holdt 
sig indenfor dettes brune Bladskeder. Paa denne Del af 
Roden, indenfor Bladskederne, dannede Epidermis ikke Rod- 
