20 
udadtil naaer Korken, indadtil Basten, Imidlertid er der be- 
gyndt en Korkudvikling, hvis Bestemmelse meget snarere er 
den, at sætte en Stopper for Sygdommens videre Udbredelse, 
end at beskytte Vævene indenfor i samme Forstand som ved 
udvendige Saar; herfor taler navnlig dens tidlige Optræden, 
inden de Væv, den skulde beskytte, ere blevne blottede. 
Den begynder indenfor Bastbundterne, altsaa nærmest Cam- 
biet, og er der Noget, Planten er interesseret i at bevare for 
Sygdom, saa er det vel dette, herfra griber den om sig bue- 
formigt til begge Sider og naaer tilsidst helt ud til den op- 
rindelige Kork, ja griber endogsaa denne, saa at dens inderste 
Celle paa det Sted, hvor den sekundære Kork støder til, 
giver sig til at dele sig ved Skillevægge, der staa lodret paa 
de oprindelige; da det angrebne Parti er tilnærmelsesvis halv- 
rundt (i Tværsnittet) , maa jo nemlig de ud mod Periferien 
'dannede Korkceller staa saaledes, at deres Vægge ere stil- 
lede radialt. Tilsidst er Cellerne med samt deres ludhold 
svundne, saa der nu kun er en cylinderformig Lacune tilbage, 
der forløber parallel med Stænglens Overflade og udadtil 
kun er dækket af den oprindelige Kork ; den sees udenpaa 
Barken sem en lang gulbrun Stribe. Forkorkningen inde i 
Barken foregaaer centrifugalt i Forhold til det angrebne Parti, 
altsaa analogt den normale Kork, livis yderste Celle først 
forkorker. Paa Grund af sin forskjellige Oprindelse har denne 
secundært udviklede Kork et forskjelligt Udseende paa de 
forskjellige Steder, idet den Deel af den , der er dannet i 
Primærbarken> er langt mere storcellet end den dybere inde 
dannede ; da Modercellerne til denne dybest i den secundære 
Bark dannede Kork først nylig ere udskilte af Cambiet og 
derfor træde i et bestemt Stillingsforhold til dets Celler, vil 
den nævnte Kork gjøre det Samme, hvilket jo seer noget 
paafaldende ud ^). Hos Trifolium fragiferum kan Korken 
) Et ganske lignende Forheld som det her beskrevne forekommer efter 
Ranio hos flere Salix-Arter (1. c. pag. 55). Ogsaa Schacht omtaler det 
(Lehrbuch, I pag. 285). 
