53 
bestå af trenne särskilda ben, och anses vanligen motsvara cor- 
nua minor a bos menniskan, eburu man brukat kalla det första, 
kortaste och tjockaste benet eller leden af desamma cornu mi- 
nus. Det mellersta benet af dem är det längsta, och det 3:dje 
benet, hvarmed de äro fästade vid tinningbenet, anses vanligen 
motsvara detta sednare bens griffelutskott , och kallas derföre 
griffelben eller cornu styloideum. De äro mer eller mindre starkt 
böjda, och hafva hos hunden vid böjningen å midten en mer 
eller mindre tydlig vinkel, eller antydning till sidoprocess. Den 
första leden af dessa tungbenshorn bildar i allmänhet en rät 
vinkel med den andra leden. De kortare tungbenshornen , som 
vanligen kallas bakre (cornua posteriora)^ hafva sitt fäste vid 
ändarne af tungbenskroppen, ofvan och något litet bakom fästet 
för de främre, bestå blott af ett ben, och anses motsvara cornua 
majora hos menniskan. De äro ofta längre än någon af lederna 
af de främre hornen, och äro riktade uppåt, ungefär vinkelrätt 
emot luftrörshufvadets längd-axis, samt äro genom en broskar- 
tad förlängning fästade vid sköldbroskets större horn (cornua 
majora cartilaginis thyreöidem) , och kallas derföre stundom cor- 
nua thyreoidica. Hundens tungben synes vara något olikt var- 
gens deruti, att det har kroppen något kortare i transversell 
riktning, och grififelbenen något mera böjda, och med vinkel på 
midten, hvilken saknas hos vargen. 
Ryggraden (columna vertebrarum) företer fem lätt åt- 
skiljbara afdelningar eller regioner, nemligen: 1) halsen (coUum); 
2) bröstkorgen (thorax); 3) länden (lumhus); 4) ländkorset el- 
ler korsbenet (pars sacralis eller os sacrumy, och 5) svansen 
(cauda). De kotor eller vertebror, som tillhöra dessa olika af- 
delningar, hafA^a deraf fått olika namn: 1) halskotor (vertehrce 
colli eller cervicales); 2) bröstkotor eller ryggkotor (i inskränk- 
tare bemärkelse) (vert. thoracis eller dorsi, eller ock v. thora- 
cales eller dorsales) ; 3) ländkotor (vert. lumhi eller v, lumha- 
les); 4) korsbenskotor (vert. ossis sacri eller v. sacrales); och 
5) svanskotor (vert. caudce eller v. caudales). 
Halskotorna (vertehrce colli)^ som, såsom vanligt hos 
däggdjuren, äro sju till antalet, skiljas från bröstkotorna bland 
annat derigenom att de icke bära några refben, och följaktligen 
sakna ledytor för dessa. Den sista eller 7:de halskotan är 
