98 
dolda, samt dessutom för att hänga sig fast med. De träffas 
nemligen ofta fastade med bakfötternas klor och i hängande ställ- 
ning med hufvudet nedåt, dels under trädens grenar, och dels 
under diverse andra föremål, ofta under det de tillbringa vinter- 
dvalan, och eljest under det de hvila, det vare sig under da- 
garne i sina gömslen, eller under hvilostunderna mellan flygten 
under nätterna. Då således både de främre och bakre extremi- 
teterna äro mindre tjenliga för gång på marken, är det natur- 
ligt, att deras rörelser på denna i allmänhet äro mycket otymp- 
liga. Det händer emellertid stundom att de på detta sätt kunna 
röra sig fortare än man skulle kunua förmoda, och somliga ut- 
ländska arter lära kunna springa nästan så fort, som en råtta. 
Svansen, som till större eller mindre del är omsluten af 
svansflyghaden, är stundom temligen lång, och stundom rudi- 
mentär, eller ock ingen (utländska arter) ; och äfven den är be- 
hjelplig vid svansflyghudens utspänning och riktning, så att denna 
sednare i förening med den och de bakre extremiteterna under 
flygten gör samma tjenst, som foglarnes stjert, ehuru ett sämre 
redskap än denna. Dessutom böja de, under det de hänga fä- 
stade med tummarne å vingarne , svansen med dess flyghud upp 
emot buken, och bilda deraf ett slags pung eller hängmatta, 
uti hvilken ungarne vid födseln emottagas. 
Deras skelettbyggnad utmärker sig genom en skyndsam för- 
bening, liksom hos foglarne, så att suturerna i allmänhet tidigt 
försvinna, såväl mellan hufvudets ben, som de mellan epiphy- 
serna och deras respectiva ben. Hos pteropodiderna får man 
dock stundom temligen länge se suturer mellan näsbenen och 
öfverkäken, och mellan mellankäkbenen och de angränsande be- 
nen; och hos vespertilioniderna förblir i allmänhet klippbenet 
(pars petrosa)^ med det stora nästan ringformiga os tympani- 
cum skildt, och faller derföre under macerationen lätt bort; och 
hos de sednare förblir suturen mellan båda underkäksgrenarne 
ofta länge tydlig. Liksom foglarnes, är handvingarnes skelett 
i allmänhet jemförelsevis lätt, ehuru benen hafva en betydlig 
fasthet. Benhufvudets form är underkastad en mängd vexlingar, 
isynnerhet då man jemför olika grupper med hvarandra. Hos en 
del både fruktätande och insektätande (t. ex. pteropodider och 
phyllostomatider) äro mellankäkbenen stötande intill, eller sam- 
manvuxna med hvarandra; och hos andra, t. ex. våra ves- 
pertilionider äro de åtskilda genom ett stort mellanrum; och 
