145 
föregående, och till följe deraf är deras flygt sämre och mera 
fladdrande. De äro mera ömtåliga för köld, regn och blåst, än 
föregående, och insomna derföre i allmänhet tidigare under hö- 
sten i sin vinterdvala, och valma senare ur densamma under vå- 
ren. De framkomma merendels sent under skymningen. Dock 
hafva vi någon gång sett en art af dem ( V. dauhentonii) flyga 
midt på dagen. De fleste framföda endast en unge åt gången. 
Enligt Blasius och Kolenati hafva vi i Europa af detta slägte 
8 arter, som dock af sistnämnde författare fördelas på 3:ne släg- 
ten: Brachyotus, Isotus och Myotus. För öfrigt har slägtet 
talrika representanter i alla verldsdelar, möjligen med undantag 
af Australien. 
Vespeetilio. 
De framåt 
böjda öronen 
räcka . . . . 
icke utom 
nosspet- 
hudens e^ 
lastiska 
tvärband 
'irregulie- 
ra och o- 
tydliga. 
Längden 
af under- 
17,0 ^- ell. 42 mill. 
Ländflyghuden räc- 
ker till tarsen. . . . 
IV20 t- ell. 37 mill. 
Ländflyghuden räc- 
ker till metatarsen. 
Arter: 
1. dasycneme, 
F. BoiE. 
2. daubentonii, 
Leisler. 
reguliera och tydliga 3. mystacinus, 
Leisler. 
utom nosspetsen. 
Svansflyghudens bak- 
re kant 
'närmare svansspet- 
sen fransad af borst- 
lika hår 4. nai^erm,KuHL. 
icke fransad 
hechsteinii , 
Leisler. 
1. Vespertilio dasycneme, F. Boie. 
Dammflädermusen. 
De framåt höjda öronen räclza till men ej fÖrhi nosspet- 
sen. OronlocJcen räcJca ej till midten af öronens hÖjd^ beräk- 
nad från inre sidan af deras bas. Svansflyghudens elastiska 
tvärband äro irreguliera och otydliga, och ländflyghuden räcker 
10 
