237 
de öfre, då de tugga med kindtänderna, och att denna tuggning 
är förenad dels naed verticala och dels med sidorörelser. Fos- 
sce articulares äro ej så beskaffade, att de göra dessa sednare 
rörelserna omöjliga. De gnagare , hvars kindtänder hafva trans- 
verselt knöliga kronor, hvars knölar å öfre och nndre kindtän- 
derna passa in mellan hvarandra, hindras följaktligen af dessa 
från att skjuta underkäken fram och tillbaka, då kindtänderna 
äro vid tuggningen tryckta mot hvarandra. 
Mellan framtänderna och kindtänderna är en stor tandlös 
lucka, emedan hörntänderna saknas. Kindtändernas antal vexlar 
mellan 2 och 6 å hvardera sidan i någondera käken, men är 
oftast 3, 4 eller 5. Deras kronor äro af omvexlande beskaf- 
fenhet: stundom knöliga och stundom strecktecknade , och stun- 
dom i början knöliga , och efter afnötningen strecktecknade ; och 
deras rötter äro än slutna och än öppa. Med afseende på kind- 
tändernas utveckling, äro, enligt G. Cuvier's och Eousseau's 
iakttagelser, ett stort antal gnagare, äfven med hänsyn till 
kindtänderna, endast monophyodonta; nemligen alla de, som å 
hvardera sidan i båda käkarne hafva 3:ne eller färre kindtänder, 
och således alla, som höra till mössdjurens familj (Miiridce)^ 
jemte några andra. I allmänhet skulle man således kunna säga, 
att endast de kindtänder å hvardera sidan af båda käkarne, 
som sitta framom den 3:dje , räknade bakifrån , äro underkastade 
fällning (dentes prcemolares); de andra fällas icke, utan äro 
dentes molares. Enligt sednare uppgift af E. Owen ^) är dock 
åtminstone den l:sta kindtanden i båda käkarne underkastad 
ömsning, äfven hos de gnagare, som icke hafva flera än 2 eller 
3 kindtänder å hvardera sidan af dessa. 
Den starka utvecklingen af gnagtänderna och deras funktion 
är förbunden med vissa egendomligheter i benhufvudets bygg- 
nad, bland hvilka vi böra nämna mellankäksbenens betydliga 
storlek, och underkäkens form. Mellankäksbenen räcka med sin 
bakre och öfre del till pannbenet, och skilja de i allmänhet 
stora näsbenen fullkomligt från öfverkäksbenen. Ehuru denna 
karakter skiljer gnagarne från de flesta andra däggdjur, är den 
dock icke en uteslutande tillhörighet lör dem. Vi träfiii , såsom 
DE Blainville anmärker, samma förhållande t. ex. hos Elephas, 
Chiromys, Tarsius, Halicore, Rhytina och Manatus och stun- 
1) Anatomy of Vertebrates, vol. III, pajs^. 300. 1868. 
