283 
de vinterförråd. De klättra i allmänhet sämre än mössen, men 
stundom har man erfarit, att åtminstone en af dem (Ä. glareola) 
visat icke ringa förmåga i detta afseende. Byggnaden af deras 
kindtänder ntvisar, att deras föda till hufvudsaklig del består 
af vegetabilier, ehuru de flesta äfven förtära animalisk föda 
Honan har 4. par spenar — 2 par på bröstet, och 2 D:o på 
buken — , och de yngla flere gånger under året, samt föröka 
sig följaktligen starkt. De göra ofta skada både i trädgårdar 
och på åkrar och ängar, derigenom att de söndergnaga och 
uppäta säd och diverse andra kulturväxter, underminera blom- 
sterrabatterna på samma sätt, som mullvadarne, göra gångar i 
grässvålen och uppäta gräsrötterna, och vid sina underjordiska 
tillhåll uppkasta mullhögar, hvarigenom sedermera tufvor och 
ojemnheter på ängarne uppstå. Vi hafva stundom iakttagit, 
att åkersorken afgnagit barken på unga oxlar och andra träd- 
plantor, då marken varit betäckt af djup snö, hvarvid barken 
varit afgnagd så högt upp som snön räckt. Det har någon 
gång händt, att vattensorken gjort skada derigenom, att han 
genomgräft fördämningar, och sålunda förorsakat vattuflöden. 
Man har derföre stundom sökt utrota dem genom fångst. Det 
verksammaste biträdet för att sätta en gräns för deras allt för 
starka förökning lemnas emellertid af en del rofdjur och roffog- 
lar, t. ex. vesslorna, räfvarne; vråkarne, kärrhökarne och de 
uggleartade roffoglarne. 
Till underlättnad vid bestämningen af våra inhemska arter 
meddela vi här öfver dem en sj^noptisk tablå. 
1) Vi hafva fångat A. glareola i fållor, som varit betade med ost och 
kött. I dylika fällor hafva vi dock icke lyckats fånga A. agrestis. 
