304 
dess nordligare trakter. Uti Lappland förekommer den, enligt 
C. G. LöwENHJELM^) i dalarne vid fjellens fot, men icke uppe 
på sjelfva högfjellen. I Norge hafva vi funnit den både i dalar 
nedanför fjellen och uppe på fjellen , men ej ofvan videregionen. 
Der den finnes är den vanligen talrik. För öfrigt förekommer 
den, enligt Blasius, i Finland, i Ryssland t. o. m. i Östersjö- 
provinserna , på Uralska Bergen , i Sibirien , på Altai och i Kamt- 
schatka, såvida icke uppgiften om dessa sednare localerna beror 
på en förvexling med den nära stående Ärv. oeconoinus^ emedan 
J. F. Brandt icke har något att meddela om dess förekomst i 
Sibirien och Kamtschatka. 
Några noggranna iakttagelser öfver dess lefnadssätt hafva 
ännu icke blifvit gjorda. Löwenhjelm uppgifver, att den i detta 
afseende öfverensstämmer med åkersorken, och liksom den hål- 
ler sig på nybyggarnes åkrar. Den lefver således hufvudsak- 
ligen af vegetabilier. Ehuru den hör till samma grupp, som 
föregående art, brukar den dock icke söka vattnet såsom den, 
eller simma och dyka deri, och den saknar spår till simhud. 
Den anträffas både på fuktiga och torra ställen. Sannolikt 
samlar den vinterförråd, liksom den och Ärv. oeconomus. 
Vi anse oss här böra fästa uppmärksamheten på en i vårt grannskap, 
nemligen norra Tyskland och Ryska Östersjöprovinserna förekommande art, 
som väl ännu icke hos oss blifvit funnen, men möjligen kan komma att 
anträlFas. Denna art är 
Arvicola arvalis (Pallas). 
Mus arvalis, Pallas: Novse species Quadrupedum e Glirium ordine, 
pag. 78. — 1778. 
Arvicola arvalis, J. H. Blasius: Naturgeschichte der Säugethiere Deutsch- 
lands, pag. 379. — 1857. 
„ v. Fatio: Famie des Vertébrés de la Suisse , vol. I , Mam- 
miferes, pag. 234. — 1869. 
Den kommer mycket nära mellansorken , och skiljes från den genom 
följande karakter er: 
Den första kindtanden i underkäken har å kronan 7—9 emaljslyngor, 
derigenom att den främsta stora är mer eller mindre fullständigt genom 
ingående bugter delad i 3:ne-, samt har å den yttre sidan 4—5, och ä den 
inre D:o 5—6 utstående vinklar. Längden af örat från basen af dess yttre 
kant utgör ungefär V3 af hufvudets D:o. Antitragus är föga framstående. 
1) Öfversigt af Kongl. Vetensk. Akad:s Förh. 1846 (tr. 1847), pag. 124. 
