310 
slyngor, med antydning till den förstas af dessa delning i 2:ne 
genom en inifrån gående bugt; och hos yngre D:o 7 sådana 
slyngor, af hvilka den första är treflikig. Hos äldre har den å 
yttre sidan 5 (den förste helt obetydlig), och å inre D:o 6 ut- 
stående vinklar, och hos yngre å förra sidan 4, och å den sed- 
nare 5 dylika vinklar. Den 2:dra kindtanden har å kronan 5 
emaljslyngor, och å yttre och inre sidorna 3:ne utstående vink- 
lar. Den 3:dje och minsta kindtanden har å kronan 3:ne emalj- 
slyngor, och å yttre sidan 2:ne, och å den inre D:o 3:ne ut- 
stående vinklar, af hvilka de yttre äro föga framstående. 
Akersorken är den allmännaste af våi-a sorkar, och före- 
kommer nästan öfver allt i Sverige från Skåne till Torneå Lapp- 
mark, och i Norge åtminstone till Vestfinmarken , der vi sjelfve 
funnit den i trakten af Tromsö. Enligt C. Lundahl är den all- 
män och stundom mycket talrik i Finland. Enligt de Selys, 
Blasius och Y. Eatto förekommer den för öfrigt inom Europa 
från de nordligaste trakterna ända till Alperna och Pyrenéerna. 
Allmännast är den emellertid i de nordligare delarne af Europa, 
v. MmDENDOEFF, BiuNDT och Kadde hafva inga uppgifter om 
dess förekomst i Sibirien, så att det synes, som den icke skulle 
hafva utsträckt sin geografiska utbredning utom Europas gränser. 
Den gräfver skickligt, men är för öfrigt temligen ovig i 
sina rörelser, och springer ej synnerligen snabbt. Den träffas 
såväl i skogstrakter som på skogiösa slätter, såväl i dalarne 
som högt uppe på fjellen, der både C. Gr. Löwenhjelm och vi 
funnit den t. o. m. ofvan björkskogsregionen, och i grannskapet 
af den ständiga snön. V. Eatio har i Schweitz anträffat den 
på en höjd af omkring 6000 fot öfver hafvet. Den synes isyn- 
nerhet älska fuktiga ängar, der den gräfver sig gångar i gräs- 
svålen, och tätt under jordytan tillreder sig klotformiga nästen 
af söndergnagda rötter och grässtrån. Isynnerhet i början af 
våren, då snön bortsmält ser man ofta dessa deras gångar och 
bon på dylika ställen. Ofta är den talrik på gräsbevuxna öar 
och holmar i skärgårdarne. Den träffas äfven på åkrarna, isyn- 
nerhet vid dikeskanterna, och har deraf fått sitt namn. Enligt 
hvad som anföres i Skandinavisk Fauna , gräfver den sig gångar 
i åkrarne så tätt under jordytan, att de till en del äro synliga 
ofvan denna. C. Lundahl uppgifver, att den under hösten gör 
sig bon under sädesskylarne af sönderbiten halm. Der den upp- 
träder i större mängd, hvilket stundom inträffar, kan den göra 
