489 
född och förut uppehållit sig. — Om dagen är loen merendels 
stilla, så framt han icke blir skrämd, eller hungern tvingar 
honom att söka föda; antingen döljer han sig då i en berg- 
klyfta, under ett rothvalf eller dylikt; men oftast och nästan 
alltid lägger han sig på något högt ställe, en större sten, 
stubbe eller utstående bergklippa, som är omgifven af buskar 
eller små-skog, från hvilka ställen han kan hafva en vidsträck- 
tare utsigt, för att upptäcka ett rof, eller undgå ett försåt, utan 
att sjelf blifva sedd" (C. U. Ekström). Yargloen är ej så stark- 
sprungen som vargen, och han blir derföre under jagten meren- 
dels upphunnen af starksprungna jagthundar, såvida han icke fått 
allt för långt försprång. De gamla vargloarne sätta sig i sådant 
fall ofta till motvärn emot hundarne , eller taga sin tillflygt upp 
på någon större sten eller klippa, eller klättra de upp i något 
träd. Detta sednare händer dock mera sällan med de gamla än 
med de yngre vargloarne , som oftast taga till en dylik reträtt, 
dä de blifva starkt förföljda. De kunna klättra upp för höga, 
räta och alldeles qvistfria trädstammar. Då de gå ned från dem, 
sker detta i allmänhet baklänges. Liksom de andra kattarterna, 
bruka de smygande nalkas sitt rof, eller liggande i försåt lura 
sig på detsamma, samt kasta sig med några få långa språng 
öfver det; och om detta icke lyckas, afstå de från att vidare 
förfölja det. Yargloen är, liksom sina samslägtingar, mycket 
rofgirig, och om tillfälle dertill erbjuder sig, dödar han på en 
gång långt mera än han då kan förtära, eller rättare så mycket 
han kan få tag uti. Hans älsklingsspis utgöres af harar, och 
han dödar stundom på en natt flera sådana och nedgräfver dem 
i snön, för att vid tillfälle äta upp dem. Då han derjemte ofta 
lyckas bemäktiga sig orrar och tjädrar, är det tydligt, att han 
är ett för jagtbanan mycket förderfligt rofdjur. Ehuru han stun- 
dom går på åtel, förtär han endast sådant kött, som är friskt. 
Under parningstiden och möjligen äfven eljest låter vargloen höra 
en del läten, som skola likna tamkattens, men vara gröfre och 
vida starkare , och kunna höras temligen långt. Man har stun- 
dom genom att härma dessa läten lockat honom till sig, och 
sålunda fått tillfälle att skjuta honom Enligt C. U. Ekström 
|)ara de sig i Februari månad, och honan tillreder sin lya 
I 1) Sv. Jägareförb:s Nya Tidskr. 4:de årg. pag. 30. 
32* 
