505 
Den förekommer både i skogstrakter och på slättlandet, 
blott der finnes god tillgång på sorkar, skogsmöss m. fl. djm% 
som utgöra dess förnämsta föda. Den håller sig i hål i jorden 
och under stenar, i stenrösen, gärdesgårdar, och under bygg- 
nader, m. fl. ställen, samt är ofta stilla under dagen, och i 
rörelse under natten, ehuru man icke sällan får se den fram- 
komma från sina gömställen äfven under dagen. Dess rörelser 
ådagalägga en utomordentlig vighet, smidighet och snabbhet. 
Då den springer, stannar den allt emellanåt, reser upp den långa 
halsen, och vänder snabbt hufvudet åt diverse håll, för att se 
sig omkring och utröna, huruvida någon fara hotar, i hvilket 
sednare fall den ögonblickligen försvinner i något gömställe. 
Den simmar skickligt med högburet hufvud, och klättrar äfven 
stundom, ehuru man sällan får se den i träd, och i sådant fall 
går den vanligen dit för att plundra något fogelbo. Den träffas 
vanligen ensam eller parvis, eller ock honan i sällskap med 
ungarne. I fångenskap blir den, liksom ekorren, mycket tam, 
om den får springa fritt omkring i ett rum. Den klättrar då 
upp på sin vårdare, och kryper in i fickorna och rockärmarne, 
och är genom sina smidiga rörelser särdeles behaglig. Då den 
blir skrämd, gifver den ifrån sig sin stinkande urin. Dess rof- 
girighet är mycket stor, och den dödar ej sällan sina rof endast 
för att suga deras blod. Den angriper och dödar stundom djur 
som äro vida större än den sjelf, såsom harar, kaniner, tjädrar, 
orrar, höns och ganska stora gåsungar. Dessa djur bitas i nacken 
eller strupen , och hermelinen släpper icke sitt tag , förr än bettet 
varit dödande , och den mättat sig med blod. Vi hafva iakttagit, 
att den dödat ganska stora och nästan fullfjädrade gåsungar på 
det sättet, att den bitit dem i nacken och sugit deras blod. 
Dessa ungar hafva icke företett något annat märke efter herme- 
linens bett, än ett hål i nacken. Conservator Hedström iakttog 
å de hermeliner, som han, enligt hvad ofvan blifvit anfördt, 
höll i fångenskap , att de , då de erhöllo någon stor brun råtta 
(Mus decimianus), kastade sig på dess rygg samt beto sig 
fast i dess nacke, dervid hållande sig hårdt fästade med fram- 
fötterna bakom bogarne, och med bakfötterna vid ljumskarne på 
råttan ; samt att de icke släppte sitt tag förr än råttan var död , 
och de mättat sig med dess blod. Vid sådana tillfällen rullade 
de med råttan flera hvarf omkring, innan kampen slutades. 
Sorkar, skogsmöss, fogelungar, fogelägg och ödlor äro eljest 
33* 
