532 
zobeln äger skogsmården stor sldcldighet uti att klättra och 
springa i träden, der han merendels tillbringar en stor del af 
sin tid , och der han stundom springer länga stycken ur ett träd 
och i ett annat, utan att nedgå till marken. Hans skicklighet i 
detta afseende är så stor, att han ofta springer fatt och griper 
ekorrar, hvilka utgöra en icke ringa del af hans föda. Hans 
mycket skarpa och starkt krökta klor äro härtill dugliga red- 
skap. Han är dessutom mycket liflig, och i allmänhet snabb 
och vig. Den smärta och långsträckta kroppsformen ligger till 
grund för böjligheten och vigheten i hans rörelser, och de något 
längre extremiteterna , än hos föregående slägte, gifva honom 
förmågan af ett snabbare lopp. Med stor hastighet störtar han 
sig öfver sitt rof , eller de djur, som han anfaller, och biter dem 
stundom i strupen, och stundom i nacken. A en ganska tam 
skogsmård , som vi en längre tid hade , bunden med en jern- 
kedja, iakttogo vi', att han stundom på detta sätt kastade sig 
öfver tama kattor, och att han hade tillräcklig styrka att öfver- 
väldiga dessa. Dertill bidrog äfven väsendtligen hans större vig- 
het och hastighet i sina rörelser. Han är mycket grym och rof- 
girig, och, om tillfälle dertill erbjuder sig, dödar han på en 
gång mera än han då kan förtära. Både den nämnda tama skogs- 
mården och en annan sådan, som vi haft tillfälle att iakttaga, bru- 
kade, då han erhöll dödafoglar, alltid att först äta hufvudet, men 
han lekte vanligen först med dem en liten stund, liksom en 
kattunge. Liksom de föregående vesledjuren suger eller slickar 
han med begärlighet det varma blodet af sina rof. Den starkare 
utvecklingen af knöltanden i öfverkäken, den något betydligare 
storleken af den öfre roftandens häl, och den omständigheten^ 
att den undre roftanden har häl eller knöl innanför sin mellersta 
flik, allt detta tyckes emellertid tala derför, att han icke skulle 
vara fullt så rofgirig och blodtörstig, som de. I fritt tillstånd 
lefver han nästan alltid, såvidt man har sig bekant, uteslutande 
af animalisk föda; men då zobeln, som har samma tand- 
byggnad, stundom, enligt hvad ofvan blifvit anfördt, lefver af 
cedernötter, är det icke omöjligt, att äfven skogsmården någon 
gång kan taga sin tillflygt till vegetabilisk föda, och man har 
uppgifvit, att han någon gång förtär saftiga frukter. Han förtär 
helst varmblodiga ryggradsdjur, såsom diverse mindre däggdjur, 
och tjädrar, orrar, m. fl., och då han derjemte ofta plundrar 
fogelbon på ägg eller ungar, så är det klart , att han är ett för 
