548 
stora stenar, bland de på bergsidorna varande stora massorna 
af nedrasade stenblock , uti hål och remnor i klippor, m. m. d. , 
och stundom lägger han sig under dagen på en klippa eller ett 
träd , för att lura på rof , på hvilket han då från detta upphöjda 
läge kastar sig med stor snabbhet. Han är dessutom icke sta- 
tionär, utan ändrar uppehållsorten i mån af tillgången på föda. 
Då tillgången på födoämnen börjar blifva ringa, uppsöker han 
en annan boningsplats, der förhållandet i detta afseende för 
honom är mera gynsamt. Derföre brukar han åtfölja de van- 
drande hjordarne af såväl tam- som vildrenar. Han väljer äfven 
gerna sådana trakter, hvarest finnes god tillgång på fjell-lemlar. 
Han är i hög grad glupsk och rofgirig, och outtröttlig i för- 
följandet af sitt rof, och kan, med hänsyn till den förödelse, 
han anställer å renar, får och getter i de trakter, der han före- 
finnes, betraktas såsom ett af de allra skadligaste af våra rof- 
djur. Hans starka och grofva byggnad utvisar, att han är i be- 
sittning af en betydlig styrka. Hr C. Grönlund säger i Tidskrift 
för Jägare och Naturforskare^), att han bråttas icke länge med 
den 3 gånger större renen, förr än han lagt denne till jorden; 
och uti Svenska Jägareförbundets Nya Tidskrift 2) säger C. G. H., 
att han äger nog styrka att "uppbära och dölja bland grenarne 
uti ett högt träd ett renhufvud med fastsittande hornkrona och 
hals, vägande omkring tre lispund." Hans tjocka ben och något 
klumpiga kroppsform antyda , att han icke är någon snabblöpare, 
om han än uti loppet ådagalägger stor uthållighet. Enligt A. E. 
Brehm^), som sjelf sett honom i fritt tillstånd, framvältrar han sig 
med längre bågformiga och vacklande språng, dervid stundom 
kullbytterande. Då han förföljer renarne i djup och lös snö , har 
han fördelen deraf att han ej sjunker sä djupt ned i denne. 
Dertill bidraga hans stora fötter och de temligen starkt utbil- 
dade simhinnorna mellan tårna. Han har äfven förmågan att 
klättra uppför träd och klippor, om än i mindre grad än mår- 
darne , och dertill bidraga hans starka, krökta och spetsiga klor, 
som likna dem hos de sednare. Enligt Hr Borin*) skall han i 
tät skog kunna hoppa ur ett träd och i ett annat , liksom ekorren. 
Liksom vargloen och många andra rofdjur, dödar han på en 
1) För 1832, pag. 283. 
2) 5:te årgången (1867), pag. 206. 
3) Illustrirtes Thierleben, l:er Bd. pag. 518. 
4) Tidskr. för Jäg. och Naturf. 3832, pag. 283. 
