I? 
Från cle egentliga metalloxideina, till hvil- 
ka man skulle konna frestas att hänföra den, i 
anseende till dess tyngd, skiljer den sig derige- 
nom, att den icke fälles af svafvelbunden vätgas. 
De likheter dem jag of van före nämt att den 
äger med basisk phosphorsyrad ytter jord äro föl- 
jande: rent sammandragande smak på dess salter, 
att det svafvelsja ade kristalliserade saltet behand- 
ladt med vaimt vatten blir oklart, och lemnar ett 
hvitt skelett af kristallens form, att liera af dess 
salter fällas i kokning och häfta då vid glaset 
såsom en einaljhvit skorpa, som starkt sitter fast, 
att jordens hydrat kolsyras under torkning, att 
det löses i kolsyradt alkali, men ej i caustikt, att 
bådas upplösningar fällas af blodlut m. m. Men 
de åtskiljas lätt genom det ofvanföre anförda 
skiljetecknet från ytter jord, och derigenom, att 
chlorthorium icke fälles af kokning, såsom en upp- 
lösning af basisk phosphorsyrad ytterjord i saltsyra. 
3. l^horium och svafveL Om Thorium 
upphettas i blandning med svafvel, så afdestii* 
lerar först ^vaflet, och sedan tänder sig metallen 
i svafvelgasen, och brinner nära med samma 
glans som i luften. Producten är ett gult pul- 
ver, som genom påtryckning väl blir glänsande, 
men tager icke metalliskt streck. Det ger vid röst- 
ning i ett öppet glasrör thorjord och sublimeradt 
svafvel (äfven då svafvelthorium förut varit upp- 
hettadt till glödgning i en ström af vätgas) ; men 
det förbrinner icke med något slags liflighet. 
Öfvergjutes det med vattenhaltiga syror, så luk- 
tar det i första ögonblicket något af svafvelbun- 
det väte, men synes ej märkligt upplösas, äfven 
i värme; till och med salpetersyra angriper det 
föga. i kallt kungsvatten blir det också oförän- 
K, Fet. Acad. HandL 1829, St. I. 2 
