85 
sänker sig från vasstrået, ned på sjöbotten och 
der tillbringar vintern, är det likväl en påtag- 
lig omöjlighet att hon kan arbeta sig igenom en 
ismassa, som äger minst en alns tjocklek. Jag 
förutsätter att den fogel, som syntes, icke gjort 
någon längre fljttresa, utan nyss vaknat utur 
sin dvala. Här skulle det inkast kunna göras, 
att hon möjligen uppstigit utur de öppna ström- 
dragen; men dessa äro, åtminstone häromkring, 
utan vass, bland hvilken fogelns vinterläge ef- 
ter berättelse skall sökas. Vidare kan väl icke 
samma förmögenhet tilläggas Svalan, som en 
del vattenfoglar äga , att längre eller kortare styc- 
ke, framskjuta under vattenytan, i hvilket enda 
fall hon möjligen kunnat arbeta sig fram från 
strandens vass, till strömdragets medeldjup, 
der öppningen alltid först visar sig. Icke hel- 
ler har denna fogel någonsin varit ansedd att 
äga den dristighet att kunna sänka sig ned på 
i5 å 2Q alnars vatten, som är det vanliga dju- 
pet på strömdragen kring denna Ö. 
Från förflutna tider, har jag antecknat en 
nästan dylik händelse, hvilken jag här, ord från 
ord, vill införa. Är 1812, d. 8 April, såg jag 
vid Söder Tuna Säteri i Södermanland en Sva- 
la (Hirundo urbica), som flög fram och tillbaka 
öfver ett strömdrag mellan fasta landet och den 
holme , på hvilken nänide gård är belägen. Det- 
ta strömdrag var det enda , som vid denpa tid 
var öppet, af den omkringliggande sjön. Svalan 
flög länge öfver vattenytan och föll slutligen 
ned vid isbrädden och försvann. Flere åskå- 
dare voro härvid närvarande af hvilka en och 
annan , som hängde vid den gamla fördomen 
om Svalans vintersömn på sjöbotten, påstod, 
som det verkligen på afstånd syntes, att fogeln 
