86 
endast kröp ned under isen, för att ännu en 
gång inslumra till en längre framskriden årstid. 
De flesta voro likväl af den sunda tanken att 
sedan fogeln, som vanligt, sökt insekter öfver 
vattenytan, utan att finna några, nedföll af van- 
makt och drunknade. 
Efter den erfarenhet jag i flere år samlat 
om flyttfoglarnas förhållande vid sina fly ttresor, 
har jag funnit : att de ofta rätta sig efter tiden 
då de böra vara framme på kläcknings-orten, 
än väderlekens olika beskaffenhet. Att förhål- 
landet var sådant år 1779, då vintern var lika 
ovanligt blid och våren tidig, som vintern i år 
varit sträng och vårens ankomst sen, be vises af 
framlidne Prosten A. Bjerkanders blomster-Al- 
manacha, införd i Kongl. Vet. Acaderaiens Hand- 
lingar, der författaren, sid. 187, yttrar : ''Besjfi- 
nerligt vavj att förlama icke skyndade sig fram., 
utan komma mest på sin vanliga tid'\ Att det- 
ta förhållande ägt rum äfven detta år, då tem- 
peraturen haft en alldeles motsatt beskaffenhet, 
bevises genom de anteckningar jag häröfver 
fört. 
Af det jag här anfört, anser jag den slut- 
sats med visshet kunna dragas, att de Svalor, 
som blifvit uppfiskade med is-not om vintern, 
om det annars någonsin inträffat, och hvllka 
skulle bevisa fogelns dvala på sjöbotten, icke 
äro andra gn sådana individer, som antingen 
vid flyttningen om hösten, omkommit och fallit 
i vattnet, eller, som i förtid ankomne om vå- 
ren drunknat under det de, som vanligt, sökt 
att öfver vattenytan samla insecter till sin föda. 
Stellers-Jnden (An. Stelleri Pall.). Bland 
de många sjöfogels-arter , som finnas spridde 
kring Skandinaviens kuster, är ostridigt denna 
