223 
Då solutioneii, hvarutur jernoxiden blifvit ut- 
fälld, afdunstades till torrhet och glödgades, er- 
hölls ibland en i saltsyra olöslig återstod till 
ringa qvantitet. Detta var merendels litet ti- 
tansyra och kiseljord. Qvantiteten deraf utgjor- 
de aldrig mera än en p. c. af mineralets vigt; 
uti ett försök bestod denna återstod till större 
delen af tennoxid. 
Den i saltsyra olösta titansyran var aldrig ren. 
Den hade ett mer eller mindre blygrått utseen- 
de. Torkad och vägd, blef den i glödgning, 
uti öppen luft, mer eller mindre rostgul, samt för- 
lorade dervid | — | p. c. af sin vigt. Den gråa 
färgen härrörde således ifrån en liten portion 
kol. 
Titansyran upplöstes derefter uti en bland- 
ning af lika delar svafvelsyra och vatten; ibland 
löstes den med lätthet; stundom fordrades ite- 
rerade kokningar med svafvelsyra. Det som svaf- 
velsyra lemnade olöst var ren kiseljord. 
Den sura lösningen afdunstades till förjagan- 
de af större delen i öfverskott tillsatt svafvel- 
syra. Återstoden upplöstes i vatten, sura lösnin- 
gen pröfvades med hydroth. ammoniak, h var vid, 
i ett försök, en högst ringa qvantitet svafveltenn 
erhölls. 
Derefter tillsattes vinsyra, blandningen öfver- 
mättades med ammoniak, jern och mangan utfäll- 
des derefter med hydrothyon-ammoniak. Fällnin- 
gen behandlades på vanligt vis. Titansyrans 
halt af jernoxid var alltid obetydlig; den öfver- 
sÉeg ej I p. c. af syrans vigt. Uti sådant titan- 
jern som innehöll mangan, återfans deremot 
alltid en stor del raanganoxid uti titansyran. 
Solutionen afdunstades derefter till torrhet, 
ammoniaksalterne utdrefvos och vinsyran de- 
