lian höll i Konungens öfvervaro; ett bland Leo- 
polds förtjenstfullaste prosaiska arbeten. Seder- 
mera lemnade han Academien för alltid, blef ut- 
nämd till Bibliothekarie på Drottningholm, 1787, 
samt till Konung Gustaf d. ni:s Hand-secter, 1788; 
erhöll motsvarande löner, med flera förmåner, 
bland hvilka den, att såsom förtrogen få omge 
den älskade Monarkens person, af Leopold skat- 
tades högst af alla. Denna sanna, från hjertat 
gående hyllning och vördnad för Gustaf d. m, 
bibehöll Leopold, oförminskade, intill sin lef- 
nads slut; och torde en sådan beundran, af 
tänkaren och menniskokännaren , som så länge 
öfverlefde välgörarens både lof och klander, va- 
ra det skönaste vittnesbörd inför efterverlden, 
om denna store Konungs förtjenster, såsom men- 
niska och r egen t. 
Ifrån denna tid voro Leopolds öden oskilj- 
aktigt fastade vid Monarkens. Den lyckligaste 
tidrymd, som Sverige förr och sedan, i hvad 
som hör till allmän välmåga och trefnad, nå-^ 
gonsin åtnjutit, upplöste sig i det 1788 på- 
började kriget. Konungen , som sjelf gick att 
blifva härförare, saknade dock snart sin vittra 
omgifning; och Leopold efterskickades 178^, att 
vara föijaktig under kriget, der han, lik de gam- 
les Barder, sjöng segern eller tröstade äfven för- 
lusterna. Man ^rinre sig hans Sång öfver Se- 
gern vid Högland j Skalde-bref efter Bataljen 
vid Uttis^ efter Sjöslaget md Fredrikshamn ^ m. fl. 
Då, in ter arma si len t Musae, är en vanlig 
och väntad sanning, så voro svenska Sånggudinnor- 
na i stor förbindelse hos Leopold, som så lyckligt 
förstod, med sångens behag, sysselsätta den ora 
vitterheten förtjente Konungen, att krigets skrän 
icke förmådde honom glömma de sk<)nare 
