serligeii om flere denna tidens vitterhets-idkare. 
Ingen svensk glömmer Bellman, Oxenstjerna , 
Fru Lenngren, m. fl. andra, som ej behöfver hi- 
storiskt nämnas, emedan de ännu iefva bland 
oss. Men hvad de båda här åberopade skalder- 
na beträffar, bör man icke lemna obemärkt, att 
båda voro personligen omgifvande Konungen, 
tillhörde hans dagliga vittra samqväm, skrefvo, 
så till sägande, under hans ögon: och likväl 
skilja de sig så omisskänligt från hvarandra , som 
klangen i Gustaf Wasas vers från välljudet i 
Virginias. Deras första ryktbarhet hade ock 
framträdt för det allmänna, på alldeles skiljak- 
tiga vägar. Kellgren visade sig alhaförst i 
skämtet och Satiren. Mina Löjen^ Ode till 
Bacchus och Kärleken^ m. fl. hade redan förtju- 
sat hufvudstaden, då Leopolds Erotiska sånger ^ 
med all sin färgglans och lyriska språk-takt, 
väckte en rättvis beundran Åt Satiren egna- 
de Leopold denna tiden mest prosaiska afhandlin- 
gar, der han antog en mera doctrinär ton. Det 
''Men ock, så villigt jag går att erkänna en chef, så 
"långt är jag skild från den slafviska försakelse, att 
"förneka mig och mina medbröder all litterär exi- 
"stenccj och att säga livad Raynal låter Svenska 
"nationen hafva sagt, 1772: "Sire! vous etes tout, 
"et nous ne somraes rien." — Ty vore än Tit. för- 
"tjenst dubbelt större (och det ankommer allenast på 
"dess helsa och egen vilja, att den säkert en dag 
"blifver det); så skall jag dock aldrig tvifla, det ju 
"Autorerna till Atis och CaTnilla, af Menniskans 
'^Elendej af Dagens stunder^, af poemet Öfver lian- 
''deln, och Ode till Svenska Folket j, höra hvar en 
"till sin höjd, och hvar en i sitt slag, behålla i alla 
"tider ett utmärkt rum pä Svenska Parnassen." 
*) Kellgren yttrar sig om dessa; "att de förena Pro- 
"pERTii djupa och brinnande känsla, med Ovidh 
'"obehag." (Ur Kellgrens egenhändiga Bref). 
