nom ett älskadt föremål mindre att fästa sig 
vid, i denna för honom eljest så kära bjgd, 
och han återvände till hiifvudstaden. 
Striden mot Kellgrens och Leopolds schola 
i vitterheten, hade emedlertid, oafbrutet blifvit 
fortsatt, och af Thorild, icke utan en viss fram- 
gång utförd. Kellgren, af sjuklighet nära sin upp- 
lösning, lemnade nu försvaret åt Leopold, och den- 
ne Philoctet upptog hans pilar Med något rät- 
tadt missförstånd skulle tilläfventyrs förklaring 
och försoning varit möjlig. Men Thorfld fortfor 
i sina philosophiska åsigter, och flyttade med 
dem öfver till Greifswald. Leopolds sändebref 
till Mäster allt i alla^ synes dock hafva lemnat 
honom sista ordet. 
Vid den tidpunkt, då Gustaf d. i v Adolph 
tillträdde regeringen, återställdes Svenska Aca- 
demien; och Leopold, hvars helsa de förflutna 
åren varit mycket vaklande, kunde å nyo be- 
gynna ett verksammare lif för vitterheten. Han 
blef nu, mer än förr, erkänd såsom sjelfherrskare 
inom dess område. Kellgren hade redan emot- 
tagit hans sköna afskeds-sånger, på sin graf. 
AiDäLERBETH, RoSENSTEIN, BlOM Och EdELCRANTZ 
återstodo för honom, såsom vänner i vitterhe- 
ten. Flere utmärkelser följde nu, på den långa 
glömska från Regeringens sida, h varåt Leopolds 
*) I anledning af dessa strider, säger Kellgren i ett 
bref till Leopold 1793: - Sjuk, instängd som jag 
''är, för hvem skall jag beklaga mig? hvad utväg 
''har jag annan, än tåla. Kanske gör jag ock bäst 
''deri. Det är till Tit. som allt vettigt, allt hederligt 
''folk ropar: tröttna ej! Ty visst är, att från denna 
"stund, om tystnaden börjades från vår sida, vore 
"allt förloradt. — Må väl och älska mig, så högt som 
"min erkänsla det skall söka förtjena." 
K, Fet. Acad. Hand. 1829^ St. J. 1 7 
