260 
förtrolig. Dess stora författare hade tjent honom 
till förebilder, i synnerhet i hans dramatiska 
arbeten; och han dömde visserligen icke orätt, 
att vid behandlingar till tragedien, af ämnen 
från antiken, det fransyska maneret och den 
alexandrinska versen lämpligen kunna användas. 
Frågan, huruvida Fransyska språket nått 
en högre utbildning, än något af de med vårt 
mera beslägtade tungomålen, hör ej hit att un- 
dersöka. Det förmodas dock, att Leopold hyst 
denna åsigt; men det säkra är, att han ville 
upphämta allt det goda han kunde finna, för sitt 
lands språk och litteratur. Behofvet af en sä- 
krare bestämdhet i svenska språkets skrif-sätt, 
var redan erkändt i Biskop Svedbergs och Ar- 
chiater Urban Hjernes tid; och Botins arbeten i 
denna del voro icke de första. Om derföre, 
under fordna politiska förhållanden. Svenskan 
fått en inblandning af Danska och Tyska talesätt, 
så hade det, ännu sednare, med sig införlifvat 
en mängd Fransyska ord , som icke mera kunde 
uteslutas. Att bringa dessa lån af skilda munn- 
arter till enhet, var ett af de vigtigare föremå- 
len, för Svenska Academiens och Leopolds be- 
mödanden. Academiens handlingar (nummer- 
följden 1796, första häftet), innehålla redovis- 
ning härom. Men Leopolds egen skrif-art, 
lämpad efter den fransyskas böjhghet och ut- 
trycksfulla ton, verkade mera på svenska språ- 
kets lynne, än reglor och föreskrifter. För va- 
let af antagliga konst-ord, äro vetenskaperna honom 
äfven högt förbundne. Deras vexelverkan med vit- 
terheten, är omisskänlig; och detta samfund före- 
ter stora bevis derpå, från Höpkens till Leopolds 
tid, d. ä. från dess stiftelse till närvarande tid. 
