262 
väl bör man derifrån afräkiia hans vana vid 
hof-språket från sin tid. 
De sednaste 10 åren af hans lefnad utgjor- 
de en egen epok, alldeles olik den förflutna. 
Hans älskvärda maka och han sjelf sjiiknade nä- 
stan på en gång, 1819; h varigenom han, efter 
två a tre års stigande plågor, förlorade synen, 
och hon, den upplysta, fint bildade, ledsaga- 
rinnan för den blinde Skalden, blef, efter en 
feber, alldeles beröfvad sin fordna sinnesstyrka; 
och ett lika töcken, som betäckte hans ögon, 
omgaf hennes fordom så ljusa själ. Hon förlo- 
rade all lifs-lust, satt i en stilla liknöjdhet, 
emottog aldrig någon annan än sin man, men 
beklagade sig aldrig, och syntes icke lida, förr 
än den sista lefnadsdagen , d. 3 Maj 1829. 
Leopold hade, sedan hans maka redan i fle- 
ra år varit förlorad för hans sällskaps-krets, bil- 
dat den af några få vänner. Under bådas friska 
tid, var hans hus väl aldrig yppigt, men alltid 
gästfritt. Han bodde om sommaren på Drott- 
ningholm, der han, sedan Gustaf d. ni:s tid, 
hade sig öfverlatna boningsrum, och lifligt be- 
söktes, af alla som förstodo uppskatta ett ange- 
nämt umgänge. Sedan hans blindhet inträffat, 
emottog han likväl ännu besök af personer från 
alla classer: de högst uppsatte inom staten, 
vetenskaps-män, vitterhets-idkare, alla funno bo- 
nom tillgänglig. Också väntade han dagligen 
med nöje, och räknade derpå, att några vänner, 
skulle tillbringa aftnarne hos honom. Deras an- 
tal var icke stort; aldrig öfver 9, sällan under 
3, således betydningsfullt. Behaget och nöjet 
af de underhållande samtalen från den belefva- 
de, ömsom allvarlige, ömsom skämtsamma vär- 
den, kunna icke beskrifvas. Han viste allt, äf- 
