^9^ 
af honom sjelf och af några få hans närmaste 
vänner. De hade emedlertid, jemte oaf brutet vi- 
stande till sjös, just under den tid då ynglingens 
yttre skick bildas för umgänget, hos honom al- 
strat ett slags tillbakahållande sträfhet, som mån- 
gen fann stötande, mången ansåg som bevis på 
ett hårdt hjerta och tungt sinnelag. Hans inre 
var dock motsatsen. Man skulle se honom i det 
enskilta lifvet, se hans ömhet mot maka och barn, 
erfara hans öppna, förtroliga, deltagande sinne 
mot vänner, huru varm han var för allt som var 
sant och ädelt, med hvilken mildhet han öfver- 
såg med deras misstag hos hvilka redbarhet och 
förtjenst i hans tanka öfverskylde bristerna; — 
huru den starka själ, som oböjlig stod emot ho- 
tande stormar, liknöjd såg sig omgifven af smä- 
delsen, oförfärad genomvandrade ett icke sällan 
hekymmersfullt lifs motgångar, huru den skaka- 
des i sitt innersta vid förlusten af en älskad son. 
Han bar dock äfven denna med ståndaktighet. 
Minnet, tankestyrkan, verksamheten minskades ej, 
men kroppen led och utan den förträffligaste ma- 
kas ömhet och vård hade han troligen, i följd 
af detta krossande slag, ännii tidigare bortgått 
ifrån en mensklighet den han hedrat, ett sam- 
hälle som han gagnat. Han afled i Christiania 
den 6 December 1 829, och jordfästes vid Borens- 
hult på en upphöjd plats i canal-banken, der hans 
son före honom blifvit begrafven, och som han 
sjelf utsett till sitt hviloställe. 
