64 
denna syra, hvilka han sedermera utvidgat till 
en stor del af dess salter, och meddelat i L. 
Gmelins Handbuch der theoretischen Chemie, 3 
uppl. 11.53. Gmelin har gifvit den namnet druf- 
sfrcij Traubensäure. I allmänhet har man synts 
antaga, att denna syra egentligen tillhörde de 
vindrufvor, som växa i Voghesen; men detta 
torde dock icke vara riktigt, och det är ganska 
sannolikt att den finnes i all drufsaft. Man 
kan erhålla denna syra då vinsten mättas jemt 
med kolsyradt natron, och största delen af det 
så bildade dubbelsaltet får anskjuta, vinsyrans 
dubbelsalt afskiljes då, och i moderluten stan- 
nar det vida lättlöstare saltet af drufsyran, hvil- 
ket icke anskjuter i sådana kristaller som vin- 
syrans salt, h varefter moderluten utspädes, fäl- 
les med ett blyoxid- eller kalkjords-salt , och 
fällningen sönderdelas med svafvelsyra. Ur den 
sura vätskan anskjuter först drufsyra och sedan 
vinsyra. Deras olika löslighet i vatten, som först 
gifvit anledning till deras åtskiljande är så stor, 
att då i d. vinsyra vid +i5° lösas i en del 
vatten, så behöfver i d. drufsj^ra, efter "Walchner, 
5 d. vatten för att upplösas. 
För att bestämma drufsyrans mättningsca- 
pacitet, bereddes drufsyrad blyoxid på samma 
sätt och med iakttagande, af lika försigtighets- 
mått, som vid den vinsyrade äro anförde. Druf- 
syrad blyoxid är vida lösligare i öfverskjutande 
syra än vinsyrad, och bekläder glasets insida 
vanligen med en kristalliserad, tunn skorpa. En 
mättad, varm, sur vätska afsätter den under af- 
svalning i små kristallhorn ; det fällda saltet in- 
nehåller intet chemiskt bundet vatten, det kri- 
stal- 
