tunna vara electropositiv, då en högre chlor- för- 
ening af samma metall är electro-negativ. Qvick- 
silfver-chlorur (calomel) har åtminstone i ett af 
mig anstäldt försök synts framte ett exempel på 
ett dylikt förhällande. Den nämda chloruren 
upplöses nemligen lätt genom värma i en lösning 
af platina-chlorid i vatten, h varefter upplösnin- 
gen kristalliserar. Utan all tvifvel bildas dervid 
ett chl oro-platinas hy dr ar ro sus; en närmare 
undersökning af föreningen har jag ej hittills haft 
tillfälle att anställa. 
Emot den af mig i denna afhandiing fram- 
ställda åsigt, enligt hvilken electropositiva metal- 
lers chlorider, bromider, fluorider och iodider 
betraktas såsom saltbaser, eller såsom med alka- 
lier analoga kroppar, skulle man kanske vilja 
utom annat invända, att dessa sednare eller al- 
kalierna utmärkas af en egen lutartad, brännan- 
de eller hvad man kallar alkalisk smakj då der- 
emot koksaltet t. ex. äfvensom andra chlorider, 
bromider, iodider och fluorider af electropositiva 
metaller, i synnerhet af jordarternas och alkali- 
ernas radicaler, vanligen hafva en hvad man 
kallar salt smak. Men denna invändning förfal- 
ler af sig sjelf , då man besinnar, att smaken hos 
dessa olika klasser af kroppar ej är någon abso- 
lut karakter, utan en karakter relativ till våra 
smakorganers natur och sammansättning. Att 
kali är bégåfvadt med en brännande smak, här- 
rör naturligtvis deraf, att då kali kommer i con- 
tact med animaliska ämnen, t. ex. med huden 
på vår tunga, börjar det i samma ögonblick åstad- 
komma en decomposition af de animaliska äm- 
nena under sträfvandet att neutraliseras af nå- 
