ip6 
skar leka efter ålder, först de äldre, och sedan 
de yngre. Rommen, som afsättes på gräset är 
fin, i jemförelse med fisken och till färgen gul- 
aktig. 
Fångst: Med not låter Rudan icke lätt fån- 
ga sig alla årstider. Hon står ofta nedtryckt i 
dyn och undgår då lätt försåtet. Man bör der- 
före, vid sådana tillfällen, antingen hafva sin not 
hårdt stenad, eller ock draga flere varp på sam- 
ma ställe, då hon vanligen säkrast erhålles, se- 
dan vattnet är grumligt. Allmännast tages hon 
i ryssjor och mjärdar under lektiden. På mete 
nappar hon trögt; men fås likväl någon gång på 
vanlig metmask. Att meta Rudor på kokade ärter 
är väl uppgifvit; men författaren har aldrig der- 
med anställt något försök. 
Njtta: Rudan anses för en läckerhet, h var- 
till det sätt, på h vilket hon tillagas, visserligen 
mest bidrager. Kokad, som vanligt, endast i 
saltadt vatten, är hon visserligen icke bättre, än 
de flesta af sina samsiägtingar. Dess kött är h vitt, 
temligen fast, men benigt; för vissa menniskor 
mindre helsosamt *) och har alltid någon, ehuru 
mer och mindre känbar, dyaktig smak. Smärre 
individer nyttjas med fördel på krok för större 
fisk, och lefva länge på kroken, om de varsamt 
påsättas. 
Dam-Ruda (Cypr. gibelio Bl.). 
Artm. Kroppen bred och hoptryckt ; stjertfenan 
något urskuren • sidolinien sänkt; rygg fe- 
nans strålar 20. 
*) Författaren kände en man, som alltid, då han för- 
tärde ruda, hade deraf den olägenheten, att hufvu- 
det uppsvällde. Den sjuke mådde för öfrigt väl, och 
efter en dag", lade sig svullnaden af sig sjelf. 
