26 o 
tillsattes och blandningen ställes några timmar i 
en temperatur, som går nära till dess kokning. 
Den blå solutionen af vanadinehlorur , smit- 
tad af lerjord, kiselsyra, zirkonjord och fosfor- 
syra, afd mistas i ref ort > löses i vatten och för- 
sättes med salpetersyra, för att äter syrsätta va- 
nadiiioxiden till syra, h vilken mättas med kol- 
syradt kali och evaporeras. Den erhållna salt- 
massan lägges sedermera uti platinadegel och glöd- 
gas, tills den är fullkomligt smält och flyter utan 
gasutveckling. Der efter löses den i varmt vatten, 
filtreras och evaporeras, så att solutionen är tem- 
ligen concentrerad, hvarvid man deruti insätter 
stycken af salmiak. 
I den mån dessa lösas, bildas vanadinsy- 
rad ammoniak, h vilken faller ut, tages på fil- 
trum och tvättas med salmiak vatten, tills den fos- 
forsyrade ammoniaken är aflägsnad, h varefter 
salmiaken borttvättas med sprit. 
Genom .lösning i kokhett vatten och omk ri- 
stall isering fås saltet renare, och gifver, om det 
upphettas uti öppen luft, vcmadinsyra ; men om 
det upphettas uti en atmosfer af kolsyregas, 
gifver det vanadinoxid. 
Den vidare undersökningen deraf har Pro- 
fessor Berzelius lofvat att ytterligare fortsätta, 
hvarpå vetenskapen vinner och äfven de göro- 
mål, som tillhöra mitt kall. 
Här må blott nämnas att de kroppar, med 
hvilka vanadin eljest skulle kunna förvexlas, äro 
Clironij Molyhdén och TV ol fram. 
Chrom har dermed de största likheterna. 
Båda färga glasfiusserna för blåsröret gröna med 
samma nuans, och båda gifva röda syror, hvil- 
kas salter hafva gul färg och gifva, då de i upp- 
löst tillstånd försättas med en syra , en djup röd 
