43 
Då man vill på detta sätt skilja rliodium fråii 
platina eller iridium, måste omsmältning ske så 
länge saltet tager färg vid ny smältning. Jag 
liar stundom, till undvikande af för mycket 
salt, vid analyserne tillsatt afvägda qvantiteter 
destillerad svafvelsyra, sedan saltet synts hafva 
förlorat det mesta af den fria syran, upphettat 
det försigtigt till dess vattnet blifvit utjagadt 
och fortsatt smältningen. Det olösta måste i 
alla fall omsmältas, för att af flussens färglös- 
het öfvertyga sig att saltet ej mer upptagit nå- 
got rhodium. Det smälta dubbelsaltet är rödt 
och genomskinligt då det håller litet rhodium, 
men blir mörkt och ser svart ut då det är nä- 
ra mättadt. Det är efter afsvalning mörkgult 
eller ijusgult efter olika metallhalt. Någon gång 
har jag fått det rosenrödt. Det löses trögt i 
kallt vatten, men ganska lätt i kokhett. Lös- 
ningen är gul. Metallen kan ej fullständigt ut- 
fällas , hvarken af alkali, eller svafvelbundet 
väte. Man måste öf ver mätta lösningen med 
kolsyradt kali eller natron, afdunsta till torr- 
het i platinakärl och upphetta till glödgning, 
hvarefter saltet utdrages med vatten; den lem- 
nade rhodoxiden tvättas först med saltsyra och 
sedan med vatten, reduceras med vätgas och 
kan derpå till vig ten bestämmas såsom metall. 
Om en platina-legering tillika innehåller 
palladium så upplöses detta jemte rhodium af 
surt svafvelsyradt kali. Den vägda reducerade 
metallen behandlas då med kungsvatten, lös- 
ningen neutraliseras och fälles med qvicksilfver- 
cyanid, hvarefter palladium-cyaniden afskiljes, 
brännes och reduceras och vigten af palladium 
afdrages från båda metallernes gemensamma 
vigt. 
