5? 
€eras med vätgas vid en ganska Kndrig hetta 
och sedan hålles brun-glödgande under hiftens 
tillträde, så länge någon lukt af osmiumoxid 
kännes. Man måste der vid reducera och oxi- 
dera iridium flera gångor efter hvarandra, för 
att blifva af med osmium, hvilket likväl går 
ganska trögt och långsamt. Upphettas iridium 
der vid starkt, så att det hvitglödgar, så före- 
nas båda metallerna åter intimt och skrumpna 
ihop, hvarefter osmium icke rafera brinner ut. 
För att få rätt på osmium, har jag lindrigt 
glödgadt iridium i en ström af syrgas, och ledt 
gasen i caustik ammoniak. Då iridium är myc- 
ket osraiumblandadt, lönar detta förfarande mö- 
dan, men icke då fråga är att utdrifva sista 
spåret. Äfven kan, medelst metallens upphett- 
ning i chlorgas, åtskiljas det mesta osmium, som 
då följer gasen åt utan att condenseras och må- 
ste upptagas i caustik ammoniak. Huru iridium 
pröfvas om det håller osmium, skall jag vid 
den sistnämdes flygtiga oxid omtala. 
Sedan denna metall är reducerad med vätgas 
är den grå, metallisk och alldeles lik platina, 
erhållen af platina-salmiak. Den är olöslig i 
kungsvatten, i svafvelsyra, i surt svafvelsyradt 
kali. Den har stor frändskap till syre, så att 
den i fint fördeladt tillstånd oxideras i glödg- 
iiing och förvandlas till iridiumoxid. I mera 
compact tillstånd, t. ex. sådan den blir, dåden 
hvitglödgas i vätgas, oxideras den mindre lätt. 
Om den på en gång träffas af luften och af 
caustikt eller kolsyradt kali vid sträng glödg- 
ning, så oxideras den och förenas med alkalit 
som deraf blir gult. Tillsättes salpeter, så blir 
luftens åtkomst likgiltig. Vid full rödglödgning 
K. v, A. Handl. 1828, St, L ^ 
