a, Oxidul, Om den pä torra vägen bered- 
da chloraren kokas med en något concentrerad 
lut af caustikt kali, så afskiljes oxidulen i form 
af ett tungt, svart pulver, som högst obetydligt 
angripes, då det kokas med syror, hvilka deraf 
taga en dragning åt grönt. Den lut livarmed 
chloruren kokas, färgar sig småningom purpur 
och slutligen djupt mörkblå, h vilket synes här- 
röra af en högre oxidering af upplöst oxidul. 
Qvantiteten, som der vid upplöses i alkali t, är 
ganska ringa. 
Om ett lösligt chlorur-dubbelsalt fälles med 
kolsyradt kali, så fås en grågrön, voluminös 
fällning, som är oxidulens hydrat. Lättast fås 
den om natrium-iridium-sesqvichlorurens upp- 
lösning blandas med chlorkalium och afdanstas, 
hvarvid kalium-iridium-chlorid afsättes och chlo- 
rursaltet stannar i vätskan, hvilket medelst kol- 
syradt kali utfälles under lindrig digestion. Man 
bör tillsätta så litet öfverskott af alkalit som 
aiiöjligt, emedan oxidulen deraf upplöses med 
gröngul färg. 
Detta hydrat löses i värme af syror till 
smutsigt gröna oxidulsalter. Lösningen i salpe- 
tersyra öfvergår, om den lemnas åt sig sjelf, 
småningom till skönt purpurfärgad, men om den 
sedan intorkas vid lindrig värme , och åter upp- 
löses, så är den gröngul som förut. Jag har 
inga försök anställt öfver de särskilta oxidul- 
salterna och har nöjt mig med att endast åda- 
galägga deras tillvarelse. 
h. Sesqvioxidul bildas företrädesvis både 
på torra och på våta vägen. Den fås på torra 
vägen då kalium-iridium-chloridsaltet blandas 
väl med lika vigt kolsyradt kali eller natron 
ach upphettas i betäckt kärl, till dess massan 
