72 
olöst sesqvioxidul, förenad med mindre kali. 
Denna olösta, men ur föreningen med alkalit 
afskiljda del löses af syror. En annan del af 
det med alkalit brända är alldeles olöslig och 
består dels i iridium, som ej blifvit oxiderad, 
dels i sesqvioxidul, som saknat antingen nog al- 
kali, eller nog hög temperatur för att förenas 
med alkalit. Derföre upplöses också mycket 
mer iridium med salpeter i en postlinsretort, 
än med caustikt kali i en silfverdegel, emedan 
man i den förra kan gifva en vida starka- 
re hetta. 
Sammansmältes iridiumoxid med kolsyradt 
kali i en platinadegel vid en mycket hög tem- 
peratur, så förenas oxiden med alkalit till en 
gul eller brandgul saltmassa, som kan ur degeln, 
efter afsvalning, uttagas, utan att degelns politur 
det minsta deraf lidit. Men slår man vatten 
på saltet och upphettar lösningen, så afsätter 
sig på platinan en mörk oxiderad hinna af 
grönbrun färg, ej olik en tjock anlöpning af 
svafvel på silfver. Det samma inträffar äfven 
i en silfverdegel. — . Något fläckas äfven plati- 
nadeglarne på samma sätt vid smältning af iri- 
dium med surt svafvelsyradt kali. 
Jag har icke kunnat märka att , då den, ge- 
nom bränning med alkali, erhållna oxiden dire- 
cte upplöses i saltsyra, någon portion chlorid- 
salt bildas, hvaraf jag slutar att sesqvioxidulen 
är deii^ högsta oxidationsgrad af iridium som på 
torra >)^ägen kan bildas. 
c. Iridium-oxiden har jag icke kunnat iso- 
lera. Den är så fullständigt löslig både i cau- 
stika och kolsyrade alkalier, att ingen portion 
der- 
