76 
geiitia, blir dess färg alldeles oförändrad. Den 
förmodan, att iridium skulle, i sin lägsta före- 
ningsgrad med chlor ocli syre, frambringa ofär- 
gade föreningar, saknar således tillförlitlig grund. 
Svafvel-iridium. Iridium synes förena sig 
med svafvel i lika många förhållanden, som med 
syre, då dess clilorföreningar alla låta sönderdela 
sig af svafvelbunden vätgas. Dessa ftillningar äro 
mörkt bruna, nära svarta och alldeles lika dem 
man får af platina, palladium eller rhodium, 
men surna icke i torkning, såsom svafvelplatina, 
ehuru de vid upphettning i destillationskärl i 
början gifva svafvelsyrlighetsgas, till bevis af en 
under torkningen påbegjait oxidation. Svaf- 
veliridium löses lättare i svafvelkaiium och vä- 
tesvaflade saiter än svafvel-platina. Ur en så- 
dan lösning fäklt med en syra, är det till en 
viss grad lösligt i vatten med rödbrun färg, så 
att, sedan syran gått igenom, upplöses det i rin- 
ga mängd af tvättvattnet, som starkt färgas der- 
af. Stort öfverskott af syra hindrar denna lös- 
lighet, och under vätskans afdunstning afskiljes 
åter det upplösta i mån som syran concentreras, 
dock utfälles icke allt. Minsta halt af salpeter- 
syra i vätskan oxiderar det, under afdunstning, 
till svafvelsyrad iridiumoxid. 
De högre svafvelbindnings-graderne lösas af 
concentrerad salpetersyra med stor lätthet i köld 
och utan lemning. Yar svafvel-metallen i öf- 
verskott, så uppkommer oxidul- eller sesqvioxi- 
dul-salt och lösningen blir grönbrun eller röd- 
brun. Är syran i öfverskott och särdeles om 
värme användes, så erhålles svafvelsjaad irid- 
oxid, då har vätskan en ren, ljust brandgul färg. 
Är syran concentrerad, händer, såsom med svaf- 
velrhodinm, att mycket af det nybildade svaf* 
