9^ 
S3n:'örna mörkbruna, närä svärta salter, som 
ogerna anskjtifca. Den löses i kolsyradt alkali* 
c. Oxiden fås då en mättad upplösning af 
kaliumcliloridsaltet blandas med litet kolsyradt 
natron. I första början synes ingen förändring, 
men om en stund blir vätskan oklar, svart ocli 
oxidhydrat afskiljes, som ganska långsamt sjun- 
ker. Tillsättes för mycket kolsyradt natron ^ så 
får man en mörkbrun, ogenomskinlig vätska, ur 
hvilken väl det mesta af oxiden utfällt sig, men 
som ännu håller mycket upplöst, livilket den 
efter lång hvila småningom utfäller. Upphettas 
den till börjande kokning, så utfälles oxiden 
och vätskan blir nära färglös; oxiden tagen på 
fdtrum är svart; den innehåller kali, som vat- 
ten ej kan utdraga, men som kan borttagas med 
utspädd saltsyra, utan att oxiden deraf upplö- 
ses. Den genomgående alkaliska vätskan är 
svagt gul^ men blir ännu gulare om den mättas 
med saltsyra, livar vid ingen lukt af flygtig oxid 
uppkommer, till bevis att här icke skett någon 
sönderdelniiig, i en lägre oxidationsgrad som 
fällt sig, och en högre som stannat upplöst i 
vätskan. 
Om oxiden torkas i vattenbad och sedan 
upphettas i en ström af kolsyregas, så ger den 
vatten och derefter litet flygtig oxid; men den 
oxid, som, efter upphettning till giödgning, åter- 
står, är icke, såsom jag i början trodde, sesqvi- 
oxidvd, utan oxid och ger, vid reduction med 
vätgas, absolut oxidens sammansättning. 
På samma sätt då jag blandade kalium-os- 
miumchlorid med vattenfritt kolsyradt natron 
och upphettade, feck jag litet flygtig oxid, som 
följde kolsyregasen åt, och upphämtades i am- 
moniak. Massan upphettades icke till glödg- 
