93 
ning, men väl till gasutvecklingens upphörande, 
utlakades med vatten och saltsyra, och gaf en- 
dast oxid i återstod. — Ammoniaken; mättad 
med saltsyra, blef, sedan kolsyran var bortgån- 
gen, i ett ögonblick rosenröd. 
Osmiumaxiden, erhållen på förut omtalade 
sätt, upplöses icke af syror; saltsyra färgar Sig 
efter lång åverkan gul deraf. Det oaktadt kan 
oxiden förenas med syror till salter, och de^ 
gifves en klass af syre salter sma kunna kallas 
osmium-oxidsalter, hvarpå jag får tillfälle att ge 
bevis vid beskrifningen af svafvelosmium. 
d, JBiojciden; så vill jag tills vidare kalla 
den flygtiga oxiden, emedan den innehåller dub- 
belt så mycket syre som oxiden, och der vid 
namnet sesqvioxid kan gifvas åt den, såsom vi 
sett, möjligen existerande oxid, som håller i| 
gång så mycket syre som oxiden , eller Os. 
Bioxiden bildas vid förbränning afosmium, 
eller då dess oxider eller chlordubbelsalter be- 
handlas med salpetersyra i värme. Den har, 
som bekant är, en högst oangenäm lukt, är co- 
rosiv, angriper lungorna, gör hosta, åstadkom- 
mer en långvarig siemafsöndring, och då ångor- 
na, äfven i ganska utblandadt tillstånd, råka hvit- 
Ögat, åstadkomma de der en brännande känsla. 
Osmium-bioxiden fås bäst isolerad och ren, då 
osmium upphettas till glödgning i en liten glas- 
kula, hvarigenom ledes syrgas. Osmium förbrin- 
ner och oxiden afsättes ett litet stycke derifrån 
i glasröret, eller i det l^ärl hvari gasen inledes. 
Om dervid luftströmmen ^j är allt för stark, 
så fördunstar med gasen endast 2 till 3 procent 
af oxiden, hvilken i alla fall kan upptagas af 
caustikt alkali. Oxiden afsätter sig i hvita glän- 
sande kristaller; en annan del samlas i flytande 
