io6 
på ett par procent i beräkningen af detta pre- 
parats osmiumhalt. 
Vi återgå nu till me tallösningen. Det hän- 
der någon gång, att, vid upplösning af saltmas- 
san, vätskan tar chloilukt. Detta härrör af pal- 
ladiumchlorid som sönderdelas. Lösningen må- 
ste då ställas i digestion till dess all lukt af 
chlor försvunnit. Skulle en grumling dervid 
uppkomma, så är det palladiumoxid som måste 
upplösas. Lösningen silas genom ett vägdt fil- 
trum h varpå stanna olösta delar. Desse äro: 
korn af osmium-iridium; de omtalta flittrorna 
af samma metalls förening; qvartsgrus ; små 
stenkorn o. d. som man ej före analysen kun- 
nat undanrÖdja. Stundom händer att man tilli- 
ka får ett svart pulver, som ser ut som kol, 
och som med tvättning vill gå igenom silpap- 
peret. Detta är iridiumoxid. Man får det i 
synnerhet när man haft för mycket salpeter- 
syra i kungsvattnet. Under saltets concentre- 
ring oxideras iridium af salpetersyran och chlor 
går bort. Denna omständighet kan sedan svår- 
ligen hjelpas, och man kan icke skilja iridium 
från osmium-iridium, emedan de äro olösliga i 
alla vätskor. Man bör således från början söka 
förekomma detta. 
Den silade lösningen blandas med sin dubb- 
la volum alkohol af 0.833, hvarigenom den kom- 
mer att innehålla ungefär 60 proc. af sin volum 
alkohol. Dertill blandas nu en concentrerad upp- 
lösning af chlorkalium i vatten, så länge någon 
fällning sker. Denna fällning består af kalium- 
chloridsalter af platina och iridium , smittade af 
rhodium och litet palladium, som tillika fällas, 
ungefär af samma skäl, som gör att alla kri- 
staller medtaga något af moderlutens salter. 
