I r I 
Det sista är likväl att föredraga, då man har för 
mycket chlorkalium att utt vätta med alkohol. 
Den spirutuösa lösningen af kopparsaltet 
håller ett spår palladium, som kan alldeles för- 
summas. Lösningen afdunstas till alkoholns för- 
jagande och kopparen antingen utfälles med cau- 
stikt kali eller med jern, sedan svafvelsyra blif- 
vit tillsatt. Vill man derur utdraga palladium, 
så löses kopparen åter i salpetersyra, lösningen 
neutraliseras och blandas med qvicksilfvercya- 
nid, hvaraf om några timmar en ytterst ringa 
grumling visar sig af kopparhaltigt cyanpalladi- 
um, som kan frånsilas, brännas med filtrum, och 
på detta sätt till vigten bestämmas. Vanligen 
är det för ringa att vägas. 
Innan jag blef bekant med kalium^palladi- 
umrchloriden försökte jag först att skilja dessa 
metaller med qvicksilfvercyanid^ men då jag fann 
att denne i en kopparhaltig upplösning af pal- 
ladium ger en grönaktig fällning, som håller kop- 
par och mörknar i torkning, hade jag ingen an- 
nan utväg än att förena metallerna med svaf- 
velsyra, afdunsta saltet till torrhet och glödga 
det en stund ytterst lindrigt, hvaraf palladium- 
saltet förvandlades till basiskt och blef olösligt 
i vatten. Men denna operation fordrade myc- 
ken omsorg om icke antingen kopparsalt skulle 
decomponeras af för mycken, eller palladiumsalt 
lemnas odecomponeradt af för ringa hetta. 
De i saltsyra olösta rostade svafvelrmetallerna 
smältas med surt svafvelsyradt kali, så länge detta 
upplöser något. De innehålla vida mer rhodi- 
um än den i början af analysen fällda kalium- 
platina-chloriden, och dermed förfares såsom på 
detta ställe är nämt, äfven i afseende på en 
hinterhalt af palladium, hvilken här är vanlig. 
