i3o 
än jern och svafvel, men tydligen mycket oli- 
ka till förhållande mot den svafvelkis man smält. 
Den är föga hård , ytterst sprÖd, och lemnad en 
kort stund i osund luft, faller den sönder till 
ett voluminöst pulver, som, då det vidröres meå 
fuktiga händer, ger en egen obehaglig lukt, och 
löst i utspädda syror utvecklar svafvelbunden 
vätgas, och lemnar ej svafvel olöst. Man igen- 
känner af dessa egenskaper jernets enkla sul- 
phuretum (FeS). Svafvelkisen (FeS^) släpper så- 
ledes i smältnmg under tillträde af luft den ena 
atomen svafvel och producten blir FeS. På den- 
na svafvelkisens egenskap beror ook utan tvifvel 
svaf veides tilleringen ur retorter fyllda med svaf- 
velkis, och beredningen af jernvitriol utur den 
i retorten qvarvarande massan, som, upplagd i 
högar under bar himmel, genererar en myckenr 
het jernvitriol, som erhålles genom utkokningé 
Då jag smälte i degel en portion gul svaf- 
velkis från Fahlun, som ej var kristalliserad 
utan derb, obetydligt blandad med svart zink- 
blende, erhölls en skärstensregulus, som gaf vid 
analys Svafvel 36>6o 
Jern 62, 3 o 
Zink 1,01, och var således hufvud- 
sakligen FeS. 
Med denna svafvelhalt träffas dock sällan 
eller aldrig någon vid smältning i stort erhål- 
len skärsterij, och utan tvifvel är orsaken här- 
till den, att de malmer som smältas aldrig en- 
samt innehålla ^eS^ utan derjemte ock flera 
lägre svafvelbiadningsgrader, oberäknade alla de 
variationer som uppkomma genom malmernes 
föregående röstning, der denna brukas. Mycket 
sannolikt är det ock att beskaffenheten af de 
