i48 
dock de till tredje klassen hörande skärstenar 
vara de som vid gynsainma omständigheter sna- 
rast skulle kmma erhållas kristalliserade. De 
visa i allmänhet ett mera speglande brott, ehu- 
ru fullständigare kristaller äfven hos dem träffas 
högst sällan. Kristallisationsbegäret synes öf- 
verhufvud falla och stiga med svafvelhalten, el- 
ler kanske snarare med procenten af den ele- 
otronegativaste svafvelmetallen, på samma sätt 
som man ser de slagger, som äro sammansatte 
af bisilicater, mycket benägna att kristallisera, 
under det att de som äro sammansatte af enkla 
jordsilioater sällan eller aldrig träffas anskjut- 
na i rediga kristaller. 
Om gränsen för en skärstens högsta svaf- 
velhalt någorlunda lätt kan beräknas, är det dere- 
mot svårt att säga , livar den motsatta gränsen, 
är för de s va fv el fattiga skärstenarnes lägsta halt. 
Såsom åtminstone nära den yttersta gränsen åt 
detta håll, torde likväl kunna anses den svafvel- 
förening som träffas uti de såkallade JVasar el- 
ler stora jernhaltiga massor, som besvära vid 
vissa smältverk, synerligen dem som antingen ej 
äga tillgång på svafvelrika kiser, eller ock hafva 
i malmen eller beskickningen starka basiska jord- 
arter. De innehålla ett halfsmidigt sulphuretum, 
hvilket kan anses för det egentligen nasbildande 
ämnet j och som i sin massa inväft vanlig skär- 
sten och slagg. Huf vudsakligen innehåller det jern 
med en ringa portion svafvel, förenadt med svaf- 
velkoppar vid kopparprocessen, och med svafvel- 
bly vid bly smältningar. Ett sådant sulphure- 
tum från Garpenbergs kopparprocess, som kun- 
de uthamras till små tunna blad, har vid ana- 
lys gifvit 
