221 
dan de ganska snart decomponeras. Lösningen 
kan derföre helst siias och afdunstas i vacuum, 
eller åtminstone under evaporations-klockan. Kri- 
stallerne, som äro gulbruna prismer, belägga 
sig snart i luften med ett rostbrunt pulver. 
De upplösningar af öfverskjutande qvick- 
silfver-iodid i lösningen af sjelfva saltet, hvil- 
ka, i likhet med livad jag vid zinksaltet anfört, 
inträffa med åtskilliga andra föreningar af io- 
dider, betraktar Hr Boullåy såsom verkliga för- 
eningar. Det är icke stället här att ingå i nå- 
gra detaljerade vederläggningar af detta påstå- 
ende, men det synes mig ganska tydligt, att 
dessa upplösningar af qvicksilfver-iodid i öfver- 
skott, för ingen del kunna betraktas såsom för- 
eningar, så vida qvantiteten af den upplösta io- 
diden beror både af temperaturen och vatten- 
qvantiteten. Samma anmärkning måste äfven 
gälla om BouT^LAYS sätt att betrakta upplösnin- 
gen af qvicksilfver-iodid i en solution af kali- 
um-chlorid i vatten. Vid mina äldre försök 
fann äfven jag denna lösningskraft hos sistnäm-r 
de chlorid, men kunde icke anse den såsom nå- 
gon kemisk förening, af anförde skäl samt så 
vida all qvicksilfver-iodid vid afsvalningen ut- 
fälles, 
(kommer att fortsättas.) 
