33 
per af ett lithionsalt; men deremot visade det 
sig för blåsrör vara en blandning af pliospliorsy- 
rade talkjord, manganoxidul och zinkoxid, som 
det koLsyrade kalit oaktadt intorkning och glöd- 
gning ej förmått absolut afskilja. 
c. För att bestämma hvilka eldfasta alkali- 
er denna saltmassa kunnat innehålla, lemnades 
en lika portion af vattnet i en halfFull täppt 
flaska, som tidtals öppnades till ombyte af luft, 
till dess att jernoxidulen var fullt oxiderad, hvar- 
efter den utfälldes med caustik ammoniak. Si- 
lade vätskan fälldes med ättiksyrad barytjord, 
afröktes till torrhet och saltmassan brändes till 
ättiksyrans förstöring. Vatten utdrog derur al- 
kali, som, efter mättning med saltsyra och af- 
dunstning, lemnade 0.080 gr. saltsyradt alkali. 
Chlorplatina fällde derur dubbelsaltet med kali, 
som, efter afdunstning och behandling med al- 
kohol, återstod och vägde 0.0 2 5 gr. Dessa sal- 
ter svara således emot o.oo-yy chlorkalium eller 
o,oo5 kali och 0.0728 chiornatrium eller 0,089 
natron. 
d. för att finna om vattnet innehöll am- 
moniak afdunstades en 4 gånger större qvantitet 
deraf d. ä. 2627 gr. till en ringare volum, för- 
sattes med kolsyradt natron i öfverskott, och så 
snart all fräsning upphört ingöts massan och 
destillerades i ett förlag innehållande litet salt- 
syra. När hälften af vätskan öfvergått ombyttes 
förlaget, dess innehåll uttogs och afdunstades vid 
lindrig värme, och lemnade, efter den Öfverskju- 
tande saltsyrans bortjagande, 0,12 gr. salmiak, 
som förflygtigades utan återstod. Det vatten, 
som, vid fortsatt destillation, öfyergick var icke 
mera alkaliskt. Denna salmiakhalt svarar emot 
0.0096 gr. ammoniak på 634.27 gr. vatten. 
K J. HandL 1827» St. I. 3 
