Ingen reaction för mangan med soda på pla- ^ 
tina-bleck. 
Till anaiys användes bitar af de icke kristal- 
liserade körtlarne, sorgfälligt befriade från vid- 
hängande cliioritskifFer, och, på särskilta stycken, 
tagne i synnerhet i ytan , pröfvade till deras ren- 
het. Methoden vid undersökningen var den- 
samma som för Fahluniten. Zinkens närvaro 
föranledde ett särskilt försök: slamraadt stenpul- 
ver, brändt som vanligt med kolsyradt kali, ge- 
latinerade efter upplösning i saltsyra, men lem- 
nades ej att gå till torrhet af fruktan att någon 
chlorzink skulle kunna förflyga. Gelatinan lö- 
stes i vatten och blandades med kolsyrad am- 
moniak i något öfverskott. Genom den sålun- 
da från kiselsyra, lerjord m. m. befriade vät- 
skan leddes en ström af svafvelbunden vätgas. 
De deraf bildade svafvelmctallerne, mangan och 
zink, upptogos, rostades, löstes i saltsyra och ut- 
fälldes åter i kokning af kolsyradt kali, hvaref- 
ter de digererades med caustik ammoniak. Den 
alkaliska vätskan, h varifrån den olöst blefna man- 
ganen afskiljdes, afdunstades till torrhet, och gaf, 
efter återstodens lindriga glödgning samt åter- 
upplösning i vatten, zinkoxiden, som torkades 
och vägdes. 
Ammoniaken sökte jag att bestämma, me- 
delst den under mineralets glödgning erhållna 
vätskans upptagande af saltsyra i ett urglas och 
afdunstning sedermera i lindrig värme till torr- 
het, hvareiter glasets salmiaklika beläggning, nå- 
got gulaktig af organiskt ämne, (^hvars närvaro 
gaf sig, med empyreumatisk lukt, tillkänna under 
destillationen) löstes af vatten. Saltsyran, er- 
hållen derutur genom fällning med salpetersyrad 
Silfveroxid, beräknades efter salmiakens sam- 
