^79 
ning &c.) och de physiska (ljud) plienomeneii, 
rättfärdigar theorieiis approximativa antaganden. 
Då man sök^r att göra sig reda för spänstiglie- 
lens begrepp utur föreställningen af de attracti- 
ya och repulsiva krafter som coiistituera mate- 
rien, så föres man till den slutföljd, att tÖjnin- 
gens och sammantryckningens motsvarande kraf- 
ter uttryckas af serier, hvaruti andra termen är 
af olika tecken. Dessa krafter kunna alltså hvar- 
ken vara lika stora , eller verka efter absolut sam- 
ma lag; och denna lag kan icke vara ut tensio 
sic 'vis. Vid spänstighets-måttets beräkning ut- 
ur böjnings-försök erhälles i det närmaste sam- 
ma resultat som utur directa töjningen. Likväl 
antager man att sammantryckningen, som här- 
vid allenast förekommer i det förra sättet, upp- 
tager samma mått på kraft som töjningen. Här- 
af synes då följa att dessa form-förändringar 
upptaga lika kraft; och öfverensstämmelsen emel- 
lan töjnings- och ljud-phenomenens resultat be- 
styrker ytterligare samma sats. Annorlunda för- 
håller det sig med spänstighets-lagen , hvars fel- 
aktighet genom både svängnings- och töjnings- 
försök blifvit ådagalagd Då likväl theorien 
antager den samma såsom riktig både för de 
mechaniska och physiska phenomenens beräk- 
ning, oaktadt oscillations-amplituden ostridigt är 
betydligt större vid de förra än vid de sedna- 
re; så följer af deras öfverensstämmande resul- 
tat, att de serier som uttrycka kraften i form- 
förändringens belopp äro tillräckligt converge- 
rande för att göra andra termen omärkbar för 
den noggranhet som hittills blifvit på dessa un- 
dersökningar använd. 
Se stängj. försök. I Del. J^. 34, 55, 62. 
