12 
kommer njurbäckenet då det fyller sig, att tränga ned framför kärlet, hvilka ju 
går in till bakre randen af hilus; kärlet kommer alltså att ligga bakom det ut- 
vidgade pelvis, men fortfarande framför ureteren och kommer alltså att afsnöra 
denna, då bäckenet blifvit tillräckligt utspändt. Samma blir förhållandet, om ett 
kärl går hahom ureteren till framsidan af nedre njurhilus; när pelvis då börjar vidga 
sig, så sker det nedåt bakom kärlet, men ureteren ligger framom kärlet, och blir 
af snörd och afloppet hindradt, då pelvis utvidgats tillräckligt. 
Ekehorn har funnit, att i alla tillräckligt noggrant beskrifna fall i litteraturen, 
denna regel gällt. 
I alla mina fall, där präparatet är så oskadadt, att kärlets förlopp kunnat fast- 
ställas, är det i öfverenstämmelse med denna Ekehornska lag. 
Den Ekehornska lagen torde alltså kunna anses allmängiltig och frågan om de 
anormala njurkärlens betydelse för hydronefrosens uppkomst i den punkten klar- 
lagd, att man känner villkoren för att ett dylikt kärl öfverhufvud kan få någon 
betydelse därför. Härmed är en mycket viktig sida af frågan klarad men tydligtvis 
icke hela frågan. 
Det är väl nämligen obestridligt, att under normala förhållanden d. v. s. så 
länge pelvis icke vidgas öfver det normala måttet, att då ett korsande njurkärl, 
äfven om det förlöper strikte enhgt Ekehornska lagen, icke kan eller behöfver 
utgöra något hinder för urinens fria aflopp genom uretern. Uretern har godt ut- 
rymme att vika undan för kärlet. Det är för ingen del antagligt, att alla så för 
löpande kärl nödvändigtvis behöfva bli till hinder för urinens aflopp och till orsak 
för hydronefros, hvilket f. ö. aldrig af Ekehorn häller urgerats. Det är nämligen 
att märka, att kärlabnormiteter, sådana som här afses, äro rätt vanliga och att bland 
de anormala njurkärlen de till njurens nedre pol förlöpande äro de oftast förekom- 
mande, men att hydronefrosen är en mycket sällsynt åkomma. 
Så snart pelvis emellertid af någon anledning börjat utvidgas, så kunna tyd- 
hgtvis dessa kärl blifva af väsentlig betydelse för hydronefrosens utveckhng, och 
senare iakttagelser och kHnisk erfarenhet synas som sagdt tala för, att dessa kärl 
äro en af de vanligaste orsakerna till, att en verklig hydronefros kommer till stånd. 
Svårt är det emellertid, som af det sagda framgår, att tänka sig ett dylikt kärl 
som första eller enda orsaken till hydronefrosen i det speciella fallet. Snarare torde, 
det förhålla sig så, att kärlet först då gifver ett verkligt hinder för urinens aflopp. 
när pelvis af annan orsak utspänts, och utspänts så mycket att ureteren af kläm mes 
Ett annat orsaksmoment såsom föregående och sål. i viss mån såsom af primär 
natur måste därför i hvarje fall antagas. Att ett dyhkt extra orsaksmoment måste 
antagas tillkomma, framgår väl ock däraf att kärlabnormiteten är medfödd, under 
det att hydronefrosen i regel uppkommer först vid vuxen ålder. 
Uppgiften för frågans vidare utredning synes mig nu företrädesvis vara den 
att söka utforska, hvilka orsakerna kunna vara till njurbäckenets första utspänning 
i dylika fall. 
