Trepanerade svenska kranier från äldre tid 
13 
lag hänvisa till föregående författares arbeten och skärskildt till litteraturhänvis- 
ningarua hos Tillman, Söeen Hansen, Retzius i Ymer 1901. m. fl. Helt vill jag emel- 
lertid ej underlåta att beröra dessa frågor, särskildt för så vidt någon belysning 
därigenom kan lämnas det nya svenska material, som jag här framlagt. Det kan 
ej förnekas, att det material af svenska trepanerade kranier, som vi numera disponera, är 
af särdeles stort intresse ej minst därför, att det till allra största delen, om ej helt 
och hållet, härstammar från samma tid, den äldre järnåldern eller noggrannare 
angifvet tiden kring år 200 e. K. 
Såsom äldsta metod för att åstadkomma ett trepaneringshål har man ansett 
skrapning med en hvass sten, flinta eller annat skarpt föremål. Till denna upp- 
fattning har man kommit dels genom att trepanationen förekommer så långt 
tillbaka i tiden, att annat instrumentmaterial ej stått till buds, dels genom känne- 
dom om huru lefvande folkslag på lägre kulturstadium verkställer sina trepanerings- 
operationer. För att belysa detta vill jag meddela en berättelse af rev. Samuel 
Ella ur en uppsats i Medical Times and Gazette, Jan. 1874: »Native medicine and 
surgery in the South Sea Island». Innevånarnas kirurgiska instrument voro muss- 
lor, skarpa stenar, glasbitar, hajtänder m. m. Ella berättar: »En mycket öfver- 
raskande operation förekommer på ön Uvea i Loyalty-ögruppen. Man har där den 
åsikten, att hufvudvärk, neuralgi, vertigo och andra hjärnåkommer härledas från en 
spricka i skallen eller tryck på hjärnan. Hjälpmedlet härför är att lägga upp 
skalpen med en kors- eller T-incision och därpå att skrapa kraniet omsorgsfullt 
och fint med ett glasstycke, tills man fått ett hål, som når till dura mäter och som 
har storleken af ett »crown »-stycke. Någon gång går denna skrapning ända 
till pia mäter antingen genom kirurgens oskicklighet eller beroende på bristen på 
tålamod hos patientens vänner. Döden blir då följden. I bästa fall dör hälften 
af de opererade af operationen. Detta barbariska bruk, uppkommet af vidskepelse 
och tron på trollskap, har blifvit så vanligt, att mycket få vuxna män finnas här, 
som icke hafva hål i kraniet eller så som det med en australisk fras heter: »have 
a shingle loose». Förr var trepaneringsinstrumentet helt enkelt en hajtand, numera 
har man funnit en glasbit vara lämpligare. Den del af kraniet, som i allmänhet 
utväljes för operationen är platsen, där coronal- och sagittal-suturerna stöta sam- 
man eller något ofvan härom, under förmodan att det är här, som frakturen är 
belägen». 
Att en dylik primitiv skrapningsmetod äfven användts af våra europeiska 
stamfäder under stenåldern är nog troligt, äfven om man, såsom experiment från 
senare tid ådagalagt, kan drillborra med lämpliga flintstenar. Äfven är det troligt, 
att denna skrapningsmetod bibehållit sig långt fram i tiderna, hvilket ej så litet stödjes 
däraf att trepaneringshål från t. ex. så ohka tider, som dem från gånggriften i 
Naes, från äldre järnåldersgrafven i Alvastra och ifrån Västerås likna hvarandra 
så mycket. 
Emellertid var det klart, att med metallernas användning för annat. bruk dessa 
äfven skulle få användning i trepaneringstekniken. Det bör därför ej förvåna 
